ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 366/3221/23 
провадження № 61-6183св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, 
відповідачі: Вишгородська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року у складі судді Корчкова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року у складі колегії суддів Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О. у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська ОДА) звернувся до суду з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації (далі - Вишгородська РДА), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДСГП «Ліси України»), у якому просив усунути перешкоди у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського шляхом: 

- визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації (далі - Іванківська РДА) від 08 вересня 2006 року № 405 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок»; 

- визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 775209, виданого 02 лютого 2007 року ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:001:0022; 

- визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 178532, виданого 16 березня 2007 року ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:001:0034; 

- повернення на користь держави в особі Київської ОДА земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером 3222081400:02:001:0022 з володіння ОСОБА_1 ; 

- повернення на користь держави в особі Київської ОДА земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером 3222081400:02:001:0034 з володіння ОСОБА_2 . 

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що розпорядженням Іванківської РДА від 08 вересня 2006 року № 405 затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та безоплатно передано у приватну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 2,0 га, розташовані на території Страхоліської сільської ради за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства. 

На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯБ № 775722 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:001:0022 площею 1,0 га, а ОСОБА_4 - державний акт серії ЯБ № 775723 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:001:0023 площею 1,0 га. 

06 листопада 2006 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 8049 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:001:0022 на користь ОСОБА_1 . У подальшому, 02 лютого 2007 року, на підставі вказаного договору ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯБ № 775209 на право власності на зазначену земельну ділянку площею 1,0 га. 

Крім того, 27 листопада 2006 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 8650 відчужила частину земельної ділянки з кадастровим номером 3222081400:02:001:0023 площею 0,9 га на користь ОСОБА_2 . На підставі цього договору 16 березня 2007 року ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯГ № 178532 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:001:0034 площею 0,9 га. 

Водночас відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років спірні земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення та розташовані у кварталі 84 Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України». 

Згідно з висновком експерта від 14 серпня 2017 року № 15/17 за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертиз, земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:02:001:0022 повністю, а земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:02:001:0034 - частково (площею 0,2798 га) розташовані в межах земель, що перебувають у постійному користуванні Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» (далі - ДП «Іванківське лісове господарство»). 

Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало погоджень на передачу, вилучення, припинення чи зміну цільового призначення спірних земельних ділянок. Також ДП «Іванківське лісове господарство» не надавало згоди на вилучення або припинення права постійного користування відповідними земельними ділянками. 

Всупереч вимогам земельного та лісового законодавства Іванківська РДА без отримання дозволу на вилучення земель лісогосподарського призначення передала спірні земельні ділянки у приватну власність фізичних осіб для ведення особистого селянського господарства, тобто для нелісогосподарських потреб, чим порушено інтереси держави внаслідок протиправного вибуття земель лісового фонду. 

У справах цієї категорії належним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову з метою усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землями лісового фонду. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Іванківський районний суд Київської області рішенням від 02 липня 2024 року у задоволенні позову відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що оскільки спірні земельні ділянки вибули з володіння держави поза її волею, а право власності на них зареєстровано за відповідачами, заявлений прокурором негаторний позов не спрямований на ефективне відновлення порушеного права держави на спірні земельні ділянки. 

Водночас суд дійшов висновку, що в контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, з огляду на те, що держава була позбавлена володіння спірними земельними ділянками. 

Київський апеляційний суд постановою від 04 лютого 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишив без задоволення, а рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються зібраними у справі доказами, яким суд надав належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не спростовують установлених судом обставин та не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права. 

У контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, з огляду на те, що держава була позбавлена володіння земельними ділянками лісогосподарського призначення. 

Водночас колегія суддів не взяла до уваги посилання позивача на відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування судами принципу jura novit curia («суд знає закони»), зазначивши, що застосування цього принципу не є безмежним, оскільки перекваліфікація позовних вимог з ініціативи суду може призвести до порушення права на справедливий суд як відповідача, так і позивача. За таких обставин, на думку апеляційного суду, слід виходити з дотримання принципів змагальності та рівності сторін. 

У цьому зв`язку колегія суддів зауважила, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного та реєстраційного володільця, а також пропорційності втручання у право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У травні 2025 року заступник керівника Київської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених: 
- у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, відповідно до яких у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі державні акти на право власності на земельні ділянки, що вважається належним та окремим способом захисту порушених прав; 
- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, відповідно до яких право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; 
- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, відповідно до яких оскарження в судовому порядку правовстановлюючого акта органу державної влади чи місцевого самоврядування у сфері земельних відносин направлене не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє; такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення), а тому його можна оскаржити упродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу; 
- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, відповідно до яких у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу заявник обґрунтовував тим, що судами встановлено та доведено наявність порушеного права (державних інтересів) унаслідок відведення у приватну власність земель лісогосподарського призначення на підставі оспорюваного розпорядження Іванківської РДА. За таких обставин визнання недійсними рішення органу виконавчої влади, на підставі якого видано відповідні державні акти, а також самих державних актів на право власності на земельні ділянки є законним, належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. 

Ухвалення такого рішення забезпечило б реальне та ефективне вирішення спору і захист прав позивача шляхом повернення спірних земельних ділянок, а відтак відповідало б завданню цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. 

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову з мотивів неправильності обраного позивачем способу захисту порушеного права (необхідності застосування віндикаційного позову) фактично створюють перешкоди у доступі до правосуддя. 

З огляду на мету позову, заявленого прокурором, та його обґрунтування, вимогу про зобов`язання відповідачів повернути у власність держави спірні земельні ділянки слід розуміти як вимогу про витребування цих ділянок із володіння відповідачів на користь власника. 

При цьому щодо земель лісогосподарського призначення законодавство встановлює пріоритет державної та комунальної власності на землю над приватною і прямо забороняє передачу лісів та земель державної власності у приватну власність.

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 17 червня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Іванківського районного суду Київської області. 

17 липня 2025 року матеріали справи № 366/3221/23 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Розпорядженням Іванківської РДА від 08 вересня 2006 року № 405 затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та безоплатно передано у приватну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 2,0 га, розташовані на території Страхоліської сільської ради за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства. 

На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯБ № 775722 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:001:0022 площею 1,0 га, а ОСОБА_4 - державний акт серії ЯБ № 775723 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:001:0023 площею 1,0 га. 

06 листопада 2006 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 8049 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:001:0022 на користь ОСОБА_1 . У подальшому, 02 лютого 2007 року, на підставі вказаного договору ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯБ № 775209 на право власності на зазначену земельну ділянку площею 1,0 га. 

Крім того, 27 листопада 2006 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 8650 відчужила частину земельної ділянки з кадастровим номером 3222081400:02:001:0023 площею 0,9 га на користь ОСОБА_2 . На підставі цього договору 16 березня 2007 року ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯГ № 178532 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222081400:02:001:0034 площею 0,9 га. 

Згідно з висновком експерта від 14 серпня 2017 року № 15/17 за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертиз, земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:02:001:0022 повністю, а земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:02:001:0034 - частково (площею 0,2798 га) розташовані в межах земель, що перебувають у постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство». 

Відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років зазначені земельні ділянки розташовані у кварталі 84 Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України». 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначила, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. 

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). 

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (пункт 14)). 

Згідно з частиною другою статті 1 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. 

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. 

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України). 

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» ЛК України). 

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:02:001:0022 повністю, а земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:02:001:0034 - частково (площею 0,2798 га) розташовані в межах земель, що перебувають у постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство». При цьому зазначене підприємство не надавало погоджень (дозволів) на вилучення спірних земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення, а проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінювалося, не погоджувалися. 

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. 

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. 

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. 

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України. 

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови). 

Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, прокурор посилався на те, що спірні земельні ділянки належить до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, а їх передача у приватну власність фізичним особам здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства. З огляду на це прокурор зазначав про наявність підстав для усунення державі перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом визнання недійсними розпорядження Іванківської РДА та державних актів на право власності на земельні ділянки, а також зобов`язання повернути земельні ділянки лісогосподарського призначення, що, на його переконання, відповідає негаторному позову як належному способу захисту порушеного права. 

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (провадження № 14-364цс19), на які посилався заявник у касаційній скарзі). 

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)). 

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70, 71)). 

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою. 

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. 

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14 (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13 (провадження № 14-452цс18) зазначила, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. 

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)). 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). 

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (провадження № 14-651цс18)). 

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний позивачем спосіб. 

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). 

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. 

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. 

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння ними (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування таких ділянок з володіння кінцевих набувачів. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірних земельних ділянок та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на ці ділянки. 

Таким чином, встановивши, що за відповідачами зареєстровано право власності на спірні земельні ділянки, які, на думку прокурора, є ділянками лісогосподарського призначення та перебували у власності держави, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків, що заявлений прокурором позов, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірні земельні ділянки лісового фонду. 

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, а також пропорційності втручання у його право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшли обґрунтованих висновків, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. У контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельними ділянками. 

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 369/2869/22 (провадження № 61-15246св23), від 11 червня 2024 року у справі № 370/600/22 (провадження № 61-781св24), від 09 жовтня 2024 року у справі № 369/13968/21 (провадження № 61-9356св24), від 11 листопада 2024 року у справі № 369/6894/22 (провадження № 61-2657св24), від 05 червня 2025 року у справі № 369/12433/21 (провадження № 61-7332св24). 

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що за встановленими у цій справі обставинами земельна ділянка з кадастровим номером 3222081400:02:001:0034 лише частково (площею 0,2798 га) розташована в межах земель, що перебувають у постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство». 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначила, що витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, а така вимога може розглядатися виключно стосовно тієї частини земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка, щодо якої наявні підстави для витребування (тобто така, що накладається на смугу відведення залізниці), має бути належним чином ідентифікована, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж та даних щодо прив`язки цих поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). У контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, яка належить позивачу на праві постійного користування та накладається на земельну ділянку, що перебуває у власності відповідача. 

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Інакше кажучи, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, що не є предметом спору та правомірність набуття якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним. 

Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2025 року у справі № 370/1339/19 (провадження № 61-8601св24)) зазначив, що, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності на частину земельної ділянки зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві власності позивачу та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності відповідача. Натомість вимоги про припинення права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому позовні вимоги про припинення права власності відповідача на земельну ділянку та визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки не є належним способом захисту порушеного права. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Оцінка доводам позивача щодо порушення його права (інтересу) (вирішення спору по суті) має надаватися лише за належною вимогою. За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід було відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту. 

Верховний Суд у постанові від 14 січня 2026 року у справі № 305/28/24 (провадження № 61-9390св25) також зазначив, що не може вважатися належним і правомірним такий спосіб захисту, який спричиняє втручання у право власності на майно, щодо якого відсутній спір. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу державної влади та повернення сторін у попередній стан призводить до позбавлення відповідача права власності не лише на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, а й на ту її частину, яка не є спірною та правомірність набуття у власність якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним. Витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій фактичного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення органу державної влади, а також оцінки пропорційності втручання у його право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За таких обставин належним способом захисту порушеного права позивача є віндикаційний позов, а саме позов про витребування тієї частини земельної ділянки, яка фактично накладається.

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка, підстави для витребування якої наявні (тобто така, що накладається на суміжну земельну ділянку), має бути ідентифікована, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж та даних про їх прив`язку до пунктів державної геодезичної мережі. 

Таким чином, у спорах цієї категорії належним (правомірним) способом захисту є віндикаційний позов за умови доведення факту накладення земельних ділянок, протиправності вибуття майна та ідентифікації спірної частини земельної ділянки. У разі задоволення таких вимог спірна земельна ділянка лісового фонду підлягає поверненню у власність особи, яка довела порушення свого права. 

Доводи касаційної скарги про те, що визнання недійсними розпорядження органу виконавчої влади та виданих на його підставі державних актів на право власності на земельні ділянки є належним, самостійним та достатнім способом захисту порушених прав держави, є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону. 

Як установлено судами попередніх інстанцій, спірні земельні ділянки на момент звернення з позовом перебували у приватній власності фізичних осіб, право власності яких зареєстроване у встановленому законом порядку. За таких обставин саме собою визнання недійсними рішення органу виконавчої влади чи державних актів на право власності не призводить до відновлення володіння держави відповідними земельними ділянками та не усуває наслідків їх вибуття з державної власності. 

Щодо земельних ділянок лісового фонду, Велика Палата Верховного Суду визначила ефективним способом захисту порушеного права власності саме віндикаційний позов, оскільки за вимогами законодавства землі лісового фонду за певних обставин можуть перебувати у приватній власності. Відтак саме вимоги про витребування земельної ділянки сприятимуть дійсному захисту прав власника щодо земель лісового фонду. 

Отже, посилання заявника на те, що задоволення заявлених вимог забезпечило б реальне та ефективне вирішення спору, є помилковим, оскільки обраний спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин та не забезпечує поновлення порушеного права власності держави. 

Аргументи касаційної скарги про те, що висновки судів щодо неправильності обраного способу захисту створюють перешкоди у доступі до правосуддя, не заслуговують на увагу, оскільки відмова у задоволенні позову з підстав невідповідності способу захисту характеру порушеного права не позбавляє позивача можливості звернення до суду з належними вимогами, спрямованими на фактичне поновлення такого права, зокрема шляхом витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння. 

Посилання заявника на те, що вимогу про зобов`язання відповідачів повернути земельні ділянки слід розуміти як вимогу про їх витребування, не може бути прийняте судом касаційної інстанції, оскільки суд не вправі змінювати предмет позову чи підміняти волевиявлення позивача щодо обраного способу захисту. Застосування принципу jura novit curia не означає надання суду повноважень на перекваліфікацію позовних вимог усупереч заявленій позивачем правовій позиції, що суперечило б засадам змагальності та рівності сторін. 

У рішенні Європейського суду з прав людини «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж унаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливості цивільного провадження, принципу змагальності судового процесу. 

Отже, застосування принципу jura novit curia не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. 

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про пріоритетність державної власності на землі лісогосподарського призначення як самостійну підставу для задоволення позову. Наявність спеціального правового режиму таких земель не звільняє позивача від обов`язку обрати належний та ефективний спосіб судового захисту, який відповідає фактичному стану речових прав та забезпечує їх реальне поновлення. 

Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. У контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельних ділянок або їх частин із чужого незаконного володіння за умови доведення факту накладення земельних ділянок, з урахуванням того, що держава була позбавлена права володіння відповідними земельними ділянками. 

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, по суті спору зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, які були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій. 

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору правильності застосування норм матеріального та процесуального права, які стали підставою для вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення відповідно до встановлених ними обставин справи, на підставі поданих сторонами доказів, яким надали належну правову оцінку. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим позиціям, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які посилається заявник у касаційній скарзі, та узгоджуються з актуальною практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Щодо клопотання про розгляд справи за участю сторони 

У касаційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури також просив суд здійснювати розгляд касаційної скарги за участю працівників Офісу Генерального прокурора у судовому засіданні. 

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 

Абзац другий частини першої вказаної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі. 

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень. 

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи. 

Верховний Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. 

З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що сторони у справі вже надали свої аргументи, суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів не знайшла, то у задоволенні клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури про розгляд справи за участю сторін слід відмовити. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

У задоволенні клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури про розгляд справи за участі сторін у справі відмовити. 

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення. 

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко