Справа № 420/34331/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду 10.10.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області, в якій просить суд:
1. Визнати недостовірною довідку Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області від 29.11.2023, підписаної ОСОБА_2 , у якій міститься інформація про те, що я «був помічений у зловживанні алкогольними напоями»;
2. Зобов`язати Ізмаїльське РВП ГУНП в Одеській області надати на моє ім`я нову довідку з достовірними відомостями про відсутність фактів зловживання алкогольними напоями та перебування на обліку;
3. Визнати протиправною бездіяльність Ізмаїльського РВП ГУНП щодо ненадання відповіді на мої запити від 02.07.2025 р. (вих. № Х-24) та 08.07.2025 р. (вих. № Х-33);
4. Зобов`язати Ізмаїльське РВП ГУНП надати відповіді на мої запити від 02.07.2025 р. (вих. № Х-24) та 08.07.2025 р. (вих. № Х-33) відповідно до вимог;
5. Стягнути з Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області на мою користь 100 000 (сто тисяч) гривень як відшкодування моральної шкоди.
Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що 29.11.2023 Ізмаїльським РВП ГУНП в Одеській області на його ім`я була видана довідка-характеристика, підписана ОСОБА_2 , в якій зазначено, що він «був помічений у зловживанні алкогольними напоями». Зазначена довідка була долучена слідчим до матеріалів кримінального провадження та використана судом першої інстанції при постановленні вироку від 20.06.2025 р. у справі № 946/568/24. На цю довідку послався суддя Яковенко І.І. у розділі «мотиви призначення покарання» в п. 81 вироку. Додатково у викладенні обставин (факти) зазначив, що:
1) 20.11.2023 року Ізмаїльське РВП ГУНП направило запит до КНП «Ізмаїльська міська центральна лікарня» щодо перебування на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра;
2) 21.11.2023 року старший слідчий СВ Ізмаїльського РВП ГУНП Чифликлій Ф.П. направив запит у Ізмаїльське РВП ГУНП щодо надання характеристики;
3) 22.11.2023 року КНП «Ізмаїльська міська центральна лікарня» надало офіційну відповідь №07/01-06-2784/1, у якій підтвердило, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра.
4) Незважаючи на це, 29.11.2023 року ДОМ СДОП ВП Ізмаїльського РВП ГУНП лейтенант поліції Марія Копилова видала «Довідку про особистість», у якій зазначено, що «був помічений у зловживанні алкогольними засобами», що не підтверджується жодним медичним чи іншим офіційним документом.
Вважаючи, що дана довідка містить недостовірні відомості, оскільки фактичних підтверджень зловживання алкогольними напоями немає, на профілактичному обліку в поліції не перебуває, а до адміністративної відповідальності за такі дії не притягувався, 02.07.2025 звернувся через канцелярію ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» (вих. № Х-24) до Ізмаїльського РВП ГУНП з запитом на ім`я начальника поліції про надання інформації про те, чи притягувався він до адміністративної чи кримінальної відповідальності за зловживання алкогольними напоями.
08.07.2025 повторно звернувся (вих. № Х-33) із запитом про надання інформації, яка має істотне значення для розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а саме: надати виписку з Журналу обліку (реєстрації) № 638 від 16.01.2024 р.; копію та витяг з ЄРДР за фактом нанесення мною собі тілесних ушкоджень (удари ручкою) у судовому засіданні від 16.01.2024 р.; копію допиту з цього приводу. Проте, минуло понад 2 місяці, однак відповіді від відповідача отримано не було.
Вважаючи таку бездіяльність Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Ухвалою судді від 27.10.2025 постановлено позовну заяву залишити без руху, встановивши 10-денний строк для усунення недоліків, шляхом надання до суду позовної заяви в новій редакцій у відповідності до вимог п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України.
19.11.2025 від позивача надійшла заява (вх. №122288/25) на усунення недоліків.
21.11.2025 суддя ухвалив прийняти до розгляду позовну заяву; відкрити провадження у адміністративній справі; розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
14.01.2026 та 19.01.2026 до суду від Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що у довідці надано інформацію достовірну, а відповідь на запити позивача були надані за місцем його перебування у визначені законом строки.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
27.01.2026 суд ухвалив закрити провадження у адміністративній справі №420/34331/25 за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за позовними вимогами:
«Визнати недостовірною довідку Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області від 29.11.2023, підписаної ОСОБА_2 , у якій міститься інформація про те, що я «був помічений у зловживанні алкогольними напоями»;
Зобов`язати Ізмаїльське РВП ГУНП в Одеській області надати на моє ім`я нову довідку з достовірними відомостями про відсутність фактів зловживання алкогольними напоями та перебування на обліку».
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке.
Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області із запитами від 02.07.2025 (вих. № Х-24) та повторно 08.07.2025 (вих. № Х-33) про надання інформації, а саме: надати виписку з Журналу обліку (реєстрації) № 638 від 16.01.2024; копію та витяг з ЄРДР за фактом нанесення собі тілесних ушкоджень (удари ручкою) у судовому засіданні від 16.01.2024; копію допиту з цього приводу.
Вважаючи спірну бездіяльність щодо ненадання відповіді на вказані запити, позивач звернувся до суду.
При цьому, матеріали справи містять листи Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області на адресу ОСОБА_1 від 07.07.2025 №89358/2025 та від 11.07.2025 №97154-2025 у яких адресант, на виконання заяви, повідомляє що перевіркою по інформаційних підсистемах Національної поліції України встановлено, що до адміністративної відповідальності за вживання алкогольними напоями не притягувався. До кримінальної відповідальності притягувався у 2023 році за ч.3 ст.268-1 КК України, скоєне в алкогольному сп`янінні та кримінальне провадження направлено до суду.
Стосовно надання інформації щодо нанесення собі ж тілесних ушкоджень під час судового засідання, вказано, що дана подія зареєстрована до журналу ЄО Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області за №638 від 16.01.2024 та №642 від 16.01.2024. При відпрацюванні повідомлення було встановлено, що гр. ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження шляхом завдання їх самому собі. Останній написав заяву із проханням не проводити перевірку за фактом даного звернення, претензій до працівників поліції не має. Враховуючи вищезазначене, в даному факті відсутні ознаки кримінально-караного діяння, у зв`язку з чим не вбачаються підстави для внесення відомостей в ЄРДР та відсутні ознаки будь-якого кримінального правопорушення.
Також, відповідачем надано до суду докази направлення 18.07.2025 вказаних листів за адресою ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», адресованих ОСОБА_1 .
Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з такого. 
В першу чергу суд наголошує, що особливе місце в системі засобів захисту прав, свобод та законних інтересів громадян посідає реалізація їх права на звернення. 
У статті 40 Конституції України зазначено, що громадяни України мають право звертатися до органів державної влади і місцевого самоврядування та встановлено обов`язок органів влади та посадових осіб розглядати звернення й надавати обґрунтовані відповіді.
Право на звернення є важливим конституційно-правовим засобом захисту та однією з організаційно-правових гарантій дотримання прав і свобод громадян. Це право включає дві складові. По-перше, звернення громадян є однією з форм участі населення в державному управлінні, у вирішенні державних і суспільних справ, можливістю активного впливу громадянина на діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування. По-друге, це спосіб відновлення порушеного права громадянина через подання до органів державної влади скарг, заяв і клопотань. У такому розумінні - це механізм виконання соціальних обов`язків публічної влади.
Від правильного функціонування адміністративно-правових механізмів реалізації прав громадян, від чіткого й ефективного реагування влади на їхні звернення залежить здатність держави забезпечувати належний захист законних інтересів громадян.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян». Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно із положеннями ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Згідно зі ст.8 Закону України «Про звернення громадян» письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.
Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішене по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.
Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.
Згідно із ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що кожен громадянин України має гарантоване право звернутись до уповноваженого органу із проханням сприяти реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів, а орган, до якого він звернувся, зобов`язаний об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити доводи скарги, невідкладно вжити заходів щодо відновлення порушених прав, виявити та усунути причини та умови, які сприяли порушенням, надати мотивовану відповідь у строки встановленні статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» та повідомити особу про наслідки розгляду.
Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161. Scries А заява № 25). який застосовується при оцінні доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».
Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Повертаючись до обставин даної справи, суд зазначає, що ОСОБА_1 повідомлено про наслідки розгляду його звернень у строки, що визначені ст.20 Закону України «Про звернення громадян», що відповідачем суду доведено.
На переконання суду, у даному випадку права позивача не порушені протиправною бездіяльністю відповідача щодо надання відповіді на його звернення. 
При цьому, суд не надає оцінки об`єктивності та повноти розгляду відповідачем звернень, оскільки зазначені дії відповідача не є предметом розгляду у даній справі та позивач їх не оспорює.
За таких обставин, на підставі викладеного, суд, за правилами, встановленими ст. 90 КАС України, перевіривши наявні у справі докази приходить до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).
Суд вважає, що у даній справі ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Відповідно до приписів ст.139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 );
Відповідач - Ізмаїльський РВП ГУНП в Одеській області (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27, код ЄДРПОУ 41411420).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.