Справа № 463/4154/25 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2832/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І.
з участю: представника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) – Можчіль Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15 липня 2025 року,-
ВСТАНОВИВ:

в травні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, покликається на те, що він є студентом денної форми навчання будівельного факультету Навчально-наукового інституту «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» Українського державного університету науки і технологій. У квітні 2024 року керівництвом Університету Лейкгед (Канада) схвалено його заявку та за програмою міжнародної академічної мобільності його направлено на очне стажування в Університет Лейкгед з 01.07.2024 року по 20.09.2024 року. Під час перетину державного кордону 29.06.2024 року, незважаючи на наявність усіх необхідних документів, інспектором прикордонного контролю підрозділу охорони державного контролю ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) позивачу відмовлено у виїзді за межі України. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 року, визнано протиправним і скасовано рішення відповідача про відмову у виїзді з України. Протиправні дії відповідача завдали йому матеріальних збитків, оскільки він вимушений був сплатити візовий збір, забронювати житло на 81 добу, придбати дорожні квитки, в тому числі за маршрутом Варшава - Торонто і у зворотньому напрямку, оформити страховку, а після протиправної відмови відповідача вимушений був орендувати номер у готелі у м.Львові та придбати квиток за маршрутом Львів - Дніпро. З метою зменшення розміру збитків, скасував бронювання житла і повернув авіаквитки, після чого йому частково було повернуто сплачені кошти. Різниця між витраченими і повернутими коштами становить 50 612,59 гривень. Також протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, оскільки відмова у виїзді за кордон нівелювала всі його плани щодо навчання та академічного розвитку, а також завдала тривалої емоційної напруги, призвела до зниження працездатності, порушення сну, роздратування, спричинила суттєве психологічне навантаження і негативно вплинула на впевненість в собі. В якості моральної компенсації просить стягнути з Державного бюджету України 50 000 гривень.
З наведених підстав просить стягнути з Державного бюджету України на його користь матеріальну шкоду у розмірі 50612,59 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000 грн., а також судові витрати по справі.
Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 15 липня 2025 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 50612,59 гривень та моральну шкоду у розмірі 20000 гривень, а всього - 70612,59 гривень.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2850,02 гривень судових витрат.
Рішення суду оскаржили Військова частина НОМЕР_1 та Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, в апеляційних скаргах покликаються на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 посилається на те, що саме по собі твердження позивача про заподіяння йому шкоди не є підставою для стягнення з державного бюджету на його користь моральної шкоди, оскільки позивач має довести, а суд оцінити розмір такої шкоди в кожному окремому випадку. Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 04.07.2019 року у справі № 823/628/17, від 03.09.2020 року у справі № 520/3061/19. У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє відповідну вимогу про відшкодування такої шкоди, а відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні
збитків. Якщо сума коштів була сплачена у валюті, то має бути зазначений відповідний еквівалент у гривні з врахуванням офіційного курсу валют Національного Банку України на день оплати. Позивачем не подано роздруківку з офіційного сайту НБУ про курс відповідної валюти на зазначену дату оплати.Також відсутній розрахунок завданої моральної шкоди в розмірі 50 000 грн, докази її завдання. Розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування. Такий розмір відшкодування має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській областізазначає, що судові витрати можуть бути стягнуті винятково зі сторони у справі, однак суд першої інстанції всупереч вимогам статті 141 ЦПК України, не здійснив розподілу судових витрат між сторонами, натомість без правових підстав присудив стягнути такі судові витрати з Державного бюджету України чим порушив основну засаду цивільного судочинства – верховенство права. Вказує, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (за жодною бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для відшкодування судових витрат. Стверджує, що згідно зі статтею 116 БК України, взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства. З наведених підстав просить рішення суду в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2850,02 грн. судових витрат скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні таких витрат з Державного бюджету України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) – Можчіль Я.О. на підтримання доводів апеляційних скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду та ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження понесення витрат, необхідних для участі в програмі міжнародної академічної мобільності, однак у зв`язку з протиправним рішенням відповідача йому було відмовлено у виїзді за межі України та він не зміг пройти стажування, а тому з Державного бюджету України на користь позивача підлягає стягненню матеріальна та моральна шкода, завдана незаконними діями відповідача. Крім того, суд дійшов висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 2850,02 грн. судових витрат.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є студентом денної форми навчання будівельного факультету Навчально-наукового інституту «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» Українського державного університету науки і технологій.
В квітні 2024 року на адресу позивача від Університету Лейкгед (Канада) надійшов лист – повідомлення від 08.04.2024 року про схвалення заявки позивача на вступ для проведення академічних досліджень в Університет Лейкгед. До листа-повідомлення долучено програму навчання, інформацію про фінансування, форму навчання, тривалість та інші дані.
24.05.2024 року від Університету Лейкгед (Канада) надійшов лист – доповнення щодо візиту до університету, в тому числі про терміни стажування за програмою Mitacs з 01 липня 2024 року по 20 вересня 2024 року.
30.05.2024 року між ОСОБА_1 та Навчально-науковим інститутом «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» укладено договір №17 про наукове стажування за програмою міжнародною академічною мобільністю бакалаврів, магістрів ННІ ПДАБА.
Відповідно до Порядку про реалізацію права на академічну мобільність, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.2015 року №579 та Постанови КМУ від 13.05.2022 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо врегулювання питань академічної мобільності», в.о. директора ННІ ПДАБА УДУНТ К. Сухим видано наказ №20зв від 07.06.2024 року «Про надання права на міжнародну академічну мобільність у формі очного навчально-наукового (дослідницького) стажування в Університеті Лейкгед, провінція Онтаріо, Канада, в рамках програми Mitacs з 01 липня 2024 року по 20 вересня 2024 року.
24.06.2024 року деканом будівельного факультету ННІ ПДАБА Т. Нікіфоровою видано довідку №10/12-1-19 про академічну мобільність, в якій зазначено, що ОСОБА_2 , студент групи ПЦБ-21 будівельного факультету денної форми навчання направляється на міжнародну академічну мобільність у формі очного навчально-наукового стажування в Університеті Лейкгед, провінція Онтаріо, Канада, в рамках програми Mitacs з 01 липня 2024 року по 20 вересня 2024 року.
29.06.2024 року під час перетину державного кордону у міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення «Мостиська», ОСОБА_1 були пред`явлені наступні документи: копія Довідки ННІПДАБА № 10/12-1-19 від 24.06.2024 року; копія наказу ННІ ПДАБА від 07.06.2024 року № 20зв; копія договору академічної мобільності № 17 від 30.05.2024 року; е-квиток студента; військово-облікові документи з відміткою військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 про взяття на військовий облік.
Однак, інспектором першої категорії 5 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) майстер сержантом ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) прийнято рішення про відмову позивачу у перетині державного кордону України.
Вказане рішення обґрунтоване тим, що позивач не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 року, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 року, визнано протиправним та скасовано рішення від 29.06.2024 року про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 , прийняте інспектором першої категорії 5 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) майстер сержантом ОСОБА_3 , уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).
Матеріалами справи підтверджується, що з метою участі позивача у програмі міжнародної академічної мобільності та прийняттям його на стажування до Університету Лейкгед (Канада) з 01.07.2024 року по 20.09.2024 року, ним було понесено наступні витрати: сплачено візовий збір у розмірі 5385,83 гривень, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.19), заброньовано житло на 81 добу, за що сплачено 1189,04 доларів США, що підтверджується квитанцією (а.с.20), придбано авіаквитки за маршрутом Варшава - Торонто і у зворотньому напрямку вартістю 1270,70 доларів США (а.с.26-29), придбано квиток за маршрутом Дніпро - Перемишль вартістю 2561,69 гривень (а.с.31), оформлено страховку (а.с.33-37), а після протиправної відмови відповідача позивач вимушений був орендувати номер у готелі у м.Львові та згідно відповідного рахунку (а.с.32) сплатив 2635,50 гривень, а також придбати квиток за маршрутом Львів - Дніпро вартістю 1262,33 гривень (а.с.38, 39).
До матеріалів справи також долучені банківські виписки, згідно з якими позивачу частково повернуто кошти в сумі 594,57 доларів США (а.с.40) та в сумі 1081,70 доларів США (а.с.41).
Згідно наданого позивачем детального розрахунку, різниця між витраченими та повернутими коштами становить 50 612,59 гривень, розрахунку на його спростування представники відповідачів суду не надали. 
Обгрунтовуючи позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_1 покликається на те, що протиправні дії відповідача завдали йому матеріальних збитків, оскільки він вимушений був сплатити візовий збір, забронювати житло на 81 добу, придбати дорожні квитки, в тому числі за маршрутом Варшава - Торонто і у зворотньому напрямку, оформити страховку, тощо, а відмова у виїзді за кордон спричинили йому душевні страждання, які проявились в тому, що він не зміг реалізувати свої плани на навчання та академічний розвиток, втратив можливість пройти стажування за кордоном та отримати відповідні знання.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Також у статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Для покладення відповідальності на державу чи органи місцевого самоврядування за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу чи органу місцевого самоврядування; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, – є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).
Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Верховний Суд під час розгляду справи № 288/1256/17 у постанові від 08.02.2021 року зазначив, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 року у справі № 160/18663/24 визнано протиправним та скасовано рішення від 29.06.2024 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 , а тому в межах цієї справи вказаний факт визнає преюдиційним, який не підлягає доказуванню.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача матеріальної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог надано належні та допустимі докази понесених ним витрат, які були необхідними для участі в програмі міжнародної академічної мобільності, однак через протиправну відмову відповідача, він не зміг виїхати за межі України та пройти стажування за кордоном, у зв`язку з чим на його користь підлягає стягненню різниця між витраченими та повернутими коштами, що становить 50612,59 гривень.
Разом з тим, стягуючи на користь позивача 20 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що такий розмір відповідатиме ступеню його моральних страждань.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань ,або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який, задовольняючи частково позовні вимоги, вважав, що протиправна відмова позивачу у виїзді за межі України безперечно вкрай негативно вплинула на позивача, чим спричинила душевні страждання, переживання, які викликані тим, що він не зміг реалізувати свої плани на навчання та академічний розвиток, втратив можливість пройти стажування за межами України та отримати відповідні знання.
Погодившись з висновками суду про те, що протиправною відмовою у виїзді за кордон позивачу була завдана моральна шкода, колегія суддів не погоджується з розміром моральної шкоди, яку суд стягнув на користь позивача, розмір якої, з врахуванням моральних страждань, яких зазнав позивач, вимог розумності та справедливості, підлягає зменшенню і така підлягає стягненню в розмірі 10 000.00 грн.
У зв`язку з вищенаведеним, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15 липня 2025 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди слід змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 20 000.00 грн. до 10 000.00 грн., а в решті рішення суду залишити без змін.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Частина 1 статті 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині незаконного, на думку апелянта, стягнення з Державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат, апелянт посилається на те, що суд безпідставно присудив стягнути судові витрати з Державного бюджету України, а не з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) чиїми незаконними діями позивачу було завдано майнової шкоди.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч. 4 ст. 58 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 167, ст. 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
В свою чергу, у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22).
Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (п. 6.21 постанови Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16).
В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.(постанова Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18 (пункт 35).
Тобто, під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. (постанова від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 27).
У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів під час вирішення питання про відшкодування завданої нею шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 39).
Та обставина, що позивач зазначив відповідачами у справі НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України та Державу Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності є не держава, а вказані її органи.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який підставо стягнув на користь позивача судові витрати з Державного бюджету України.
Таким чином, ухваливши рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи те, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження сплати судових витрат, суд першої інстанції дійшов обгрунтовнаого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача судових витрат саме з Державного бюджету України.
До висновків щодо необхідності стягнення судового збору з Державного бюджету України Верховний Суд дійшов у постанові від 04 жовтня 2024 року у справі №461/10369/21, у постанові від 11 серпня 2022 року у справі № 703/468/21.
Доводи апеляційної скарги про те, що бюджетні призначення встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», водночас вказаний Закон не передбачає асигнувань для відшкодування судових витрату цивільній справі, а тому судове рішення не може бути виконане, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2025 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20 000.00 грн. моральної шкоди – змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 20 000 грн. до 10 000 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 28.01.2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк