ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2026 року 
м. Київ 

справа № 686/27522/22 
провадження № 61-14235св24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури міста Хмельницького в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації, 
відповідачі: Хмельницька міська рада, ОСОБА_1 , 
третя особа - Державне підприємство «Старокостянтинівське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 травня 2023 року у складі судді Карплюка О. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року у складі колегії суддів Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В. у справі за позовом заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури міста Хмельницького в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації до Хмельницької міської ради, ОСОБА_1 , третя особа - Державне підприємство «Старокостянтинівське лісове господарство», про визнання недійсним рішення, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, припинення права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2022 року заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури міста Хмельницького в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації звернувся до суду з позовом, у якому просив: 
- визнати недійсним рішення Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (далі - Давидковецька сільська рада) від 29 вересня 2016 року № 5 у частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер 6825082400:01:004:0234, у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку на території Давидковецької сільської ради, площею 0,25 га, та передання її у власність ОСОБА_1 ; 
- визнати незаконною та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку, припинивши його право власності на земельну ділянку; 
- визнати незаконною та скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки; 
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, яка розташована на території Хмельницької територіальної громади, на користь держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації. 

Свої вимоги позивач мотивував тим, що розпорядженням Хмельницької обласної державної адміністрації від 24 грудня 2008 року № 633/2008-р Держаному підприємству «Хмельницьке обласне спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Хмельницькоблагроліс» (далі - ДП «Хмельницькоблагроліс»), правонаступником якого є Державне підприємство «Старокостянтинівське лісове господарство» (далі - ДП «Старокостянтинівське лісове господарство»), передано у постійне користування земельні ділянки лісогосподарського призначення Хмельницького району загальною площею 2 937 га, у тому числі землі Давидковецької сільської ради площею 71 га. 

Рішенням Давидковецької сільської ради від 29 вересня 2016 року № 5 затверджено проєкт землеустрою та передано у приватну власність  ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234, площею 0,25 га, із земель комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку на території Давидковецької сільської ради. 

Водночас зазначена земельна ділянка накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, що перебуває у постійному користуванні ДП «Старокостянтинівське лісове господарство», що підтверджується планово-картографічними матеріалами, а також схемою її розташування, виготовленою Приватним підприємством «Земельно-Юридичний центр» (далі - ПП Земельно-Юридичний центр). 

Всупереч вимогам законодавства Давидковецька сільська рада, без прийняття рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення та без розроблення відповідного проєкту землеустрою, яким мали бути передбачені розрахунки розміру втрат лісогосподарського виробництва і збитків, завданих постійному лісокористувачу, на підставі спірного рішення передала спірну земельну ділянку у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, тобто для нелісогосподарських потреб. 

Отже, рішення Давидковецької сільської ради та рішення про державну реєстрацію речових прав підлягають визнанню недійсними, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, а оскаржуваним рішеннями порушено інтереси держави, зокрема шляхом протиправного вибуття земель лісового фонду з державної власності. 

У справах цієї категорії захист порушеного права має здійснюватися не шляхом витребування спірної земельної ділянки у власність держави на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а на підставі статті 391 цього Кодексу та частини другої статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки. 

Отже, у цьому випадку належним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову з метою усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землями лісового фонду. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 02 травня 2023 року позов задовольнив. 

Визнав недійсним рішення Давидковецької сільської ради від 29 вересня 2016 року № 5 у частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку на території Давидковецької сільської ради, площею 0,25 га, та передання її у власність ОСОБА_1 з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234. 

Визнав незаконною та скасував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234, площею 0,25 га, припинивши його право власності на вказану земельну ділянку. 

Визнав незаконною та скасував у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234, площею 0,25 га. 

Зобов`язав ОСОБА_1 повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234, площею 0,25 га, яка розташована на території Хмельницької територіальної громади, на користь держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що спірна земельна ділянка повністю накладається на земельні ділянки, які перебувають у користуванні ДП «Хмельницькоблагроліс», правонаступником якого є ДП «Старокостянтинівське лісове господарство», що підтверджується схемою розташування, виготовленою ПП «Земельно-Юридичний центр». 

Отже, ОСОБА_1 незаконно передано у приватну власність земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234, площею 0,25 га. 

Водночас суд не взяв до уваги висновок експерта від 30 березня 2023 року № 1026/023, яким встановлено відсутність на спірній земельній ділянці лісових насаджень та зазначено про неможливість визначення накладення цієї земельної ділянки на землі ДП «Старокостянтинівське лісове господарство» у зв`язку з відсутністю необхідних матеріалів у достатньому обсязі, оскільки наведений висновок не спростовує доводів прокурора щодо наявності у ДП «Старокостянтинівське лісове господарство» права постійного користування земельними ділянками, переданими йому на підставі розпорядження Хмельницької обласної державної адміністрації від 24 грудня 2008 року № 633/2008, у тому числі земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234, площею 0,25 га. 

Крім того, суд зазначив, що прокурор дізнався про порушення права у вересні 2021 року після надходження на його адресу відповідної інформації від Хмельницького обласного управління лісового та мисливського господарства, а отже, підстав для застосування позовної давності у цій справі немає. 

Хмельницький апеляційний суд постановою від 17 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. 

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 травня 2023 року в частині визнання недійсним рішення Давидковецької сільської ради від 29 вересня 2016 року № 5 у частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку на території Давидковецької сільської ради, площею 0,25 га, та передання її у власність ОСОБА_1 та в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасував і ухвалив у цій частині нове судове рішення. 

У задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійсним рішення Давидковецької сільської ради від 29 вересня 2016 року № 5 у частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку на території Давидковецької сільської ради, площею 0,25 га, та передання її у власність ОСОБА_1 відмовив. 

Стягнув із Хмельницької міської ради та ОСОБА_1 на користь Хмельницької обласної прокуратури судовий збір, сплачений за подання позову та заяви про забезпечення позову, в сумі по 2 325,94 грн з кожного. 

У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що передана у приватну власність ОСОБА_1 земельна ділянка належить до категорії земель лісогосподарського призначення, у встановленому законом порядку з користування законного користувача не вилучалася, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність рішення Давидковецької сільської ради від 29 вересня 2016 року № 5, оскільки цільове призначення спірної земельної ділянки з лісогосподарського на ведення особистого селянського господарства не змінювалося. 

Крім того, на момент передання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 вона була розташована за межами населеного пункту с. Давидківці, не перебувала у комунальній власності та належала до земель державної власності, у зв`язку з чим Давидковецька сільська рада не була наділена повноваженнями щодо розпорядження такими землями. 

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам та запереченням сторін, не навів мотивів відмови у прийнятті висновків судової земельно-технічної експертизи та за відсутності належних доказів дійшов необґрунтованого висновку про належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, колегія суддів відхилила, пославшись на те, що письмові докази, досліджені у судовому засіданні, заявник належним чином не спростував. 

Разом із тим у суді апеляційної інстанції за клопотанням відповідача було призначено судову земельну-технічну експертизу для встановлення питання щодо наявності накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення. 

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи земельна ділянка з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234 накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у користуванні ДП «Старокостянтинівське лісове господарство» (квартал 62), при цьому площа накладення орієнтовно становить 0,1098 га, тобто близько 44 % площі спірної земельної ділянки. Водночас експерт виявив неточності у прив`язці координат на плані, однак з урахуванням таких похибок експерт дійшов висновку про можливість стверджувати, що земельна ділянка частково накладається на лісові насадження кварталу № 62, зазначивши, що реальні розміри та площа накладення можуть суттєво відрізнятися від визначених (орієнтовно 50 %). 

Отже, навіть зазначений експертний висновок підтверджує факт накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення, однак такий висновок, який фактично ґрунтується на припущеннях, не може бути визнаний належним і допустимим доказом. 

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції права ОСОБА_1 на мирне володіння земельною ділянкою, апеляційний суд зазначив, що у спорах щодо земель лісогосподарського призначення, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, втручання у право мирного володіння майном з боку держави може бути виправданим з метою захисту загальних інтересів, зокрема безпечного довкілля та недопущення погіршення екологічної ситуації. З огляду на характер спірних правовідносин, установлені обставини та застосовані норми права колегія суддів дійшла висновку про відсутність невідповідності заходу втручання критеріям правомірного втручання у право мирного володіння майном. 

Водночас, задовольняючи позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсним рішення Давидковецької сільської ради від 29 вересня 2016 року № 5 в частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га та передання її у власність ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним є неефективним, оскільки його задоволення саме собою не приводить до захисту чи відновлення речового права держави, зокрема до повернення спірної земельної ділянки у володіння або користування. 

Серед способів захисту речових прав ЦК України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173). 

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які були реалізовані та вичерпали свою дію, оскарження усього ланцюга правочинів або державних актів на право власності не є ефективним способом захисту. При цьому у справах про витребування майна позивач вправі посилатися на незаконність відповідного рішення без заявлення самостійної вимоги про визнання його недійсним, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не породжує правових наслідків, на які воно спрямоване. 

Отже, задоволення вимог про визнання недійсним рішення Давидковецької сільської ради від 29 вересня 2016 року № 5 не приведе до поновлення прав держави, а тому такі вимоги не є ефективним способом захисту. 

З огляду на викладене належним способом захисту у цій справі є звернення до суду з вимогами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про що прокурор зазначив в інших позовних вимогах. 

Оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові, рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним рішення Давидковецької сільської ради від 29 вересня 2016 року № 5 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. 

Хмельницький апеляційний суд додатковою постановою від 17 жовтня 2024 року заяву Першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури про ухвалення додаткового рішення задовольнив. Стягнув із Хмельницької міської ради та ОСОБА_1 на користь Хмельницької обласної прокуратури судовий збір, сплачений за подання позову, в сумі по 1860,75 грн з кожного.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 травня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14 і № 488/6211/14, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 та у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 707/2192/15, від 21 лютого 2018 року у справі № 488/5476/14, від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16, від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 13 листопада 2019 року у справі № 361/6829/16, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3311/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 373/462/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що у 2016 році він як учасник бойових дій звернувся до Давидковецької сільської ради із заявою про надання у власність земельної ділянки в межах населеного пункту, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку. 

24 жовтня 2016 року державний реєстратор зареєстрував право власності відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234, площею 0,25 га, якою він упродовж 2016-2023 років користувався відповідно до її цільового призначення. 

Згідно з Генеральним планом населеного пункту с. Давидківці, затвердженим рішенням Давидковецької сільської ради від 11 грудня 2015 року, спірна земельна ділянка розташована в межах населеного пункту. 

Висновками судових земельно-технічних експертизпідтверджено, що про наявність накладення земельних ділянок неможливо стверджувати з достатнім ступенем достовірності, оскільки позивач не надав мінімально необхідних геодезичних даних для визначення розташування відповідних об`єктів. При цьому встановлено лише часткове накладення орієнтовно на рівні близько 44 %. 

Отже, позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення. Вказане підтверджується як основним, так і додатковим висновками експертів, які ніким не оспорені та не спростовані. 

Незважаючи на відсутність таких доказів, суди попередніх інстанцій без належної мотивації та обґрунтування відхилили висновки експертів і задовольнили позовні вимоги прокурора, не врахувавши право відповідача на мирне володіння земельною ділянкою. 

Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 373/462/19 сформулював правовий висновок про необхідність урахування первинних документів під час вирішення питання щодо віднесення земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, зазначивши, що визначення правового режиму таких земель має ґрунтуватися на пріоритетності норм земельного законодавства над нормами лісового законодавства, а не навпаки. 

Заявник також посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, відповідно до якого задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою таке майно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та забезпечує ефективний захист права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 

Аргументи інших учасників справи 

У грудні 2024 року заступник керівника Окружної прокуратури міста Хмельницького подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 20 листопада 2024 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. 

07 жовтня 2025 року матеріали справи № 686/27522/22 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2026 року заяву Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі - ДСГП «Ліси України») про заміну сторони правонаступником задовольнив. Залучив правонаступника ДП «Старокостянтинівське лісове господарство» - ДСГП «Ліси України» до участі у цій справі. 

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Розпорядженням Хмельницької обласної державної адміністрації від 24 грудня 2008 року № 633/2008-р ДП «Хмельницькоблагроліс», яке відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 15 серпня 2017 року № 346 змінило найменування на Державне підприємство «Проскурівське лісове господарство» (далі - ДП «Проскурівське лісове господарство»), правонаступником якого є ДП «Старокостянтинівське лісове господарство», передано у постійне користування земельні ділянки лісогосподарського призначення Хмельницького району загальною площею 2 937 га, у тому числі землі Давидковецької сільської ради площею 71 га (том 1, а. с. 35-37, 44). 

Рішенням Давидковецької сільської ради від 29 вересня 2016 року № 5, серед іншого, затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234, площею 0,25 га, із земель комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташовану на території Давидковецької сільської ради (том 1, а. с. 63, 64). 

24 жовтня 2016 року право власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (том 1, а. с. 104, 105). 

Згідно з листом Хмельницького обласного управління лісового та мисливського господарства від 16 грудня 2021 року земельна ділянка з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234 є землею лісогосподарського призначення, відображена у планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування та відповідно призначена для ведення лісового господарства (том 1, а. с. 27, 28). 

У листі ДП «Проскурівське лісове господарство» від 19 листопада 2021 року зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234 належить до земель лісогосподарського призначення, що підтверджується розпорядженням голови Хмельницької обласної державної адміністрації про передання земельних ділянок лісогосподарського призначення ДП «Хмельницькоблагроліс», планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (проєктом організації та розвитку лісового господарства ДП «Проскурівське лісове господарство», таксаційним описом Хмельницького лісництва, планшетами та матеріалами лісовпорядкування, розробленими Українським державним проєктним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект») (том 1, а. с. 33, 34). 

Відповідно до повідомлення Українського державного проєктного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект», за даними Публічної кадастрової карти України та матеріалів лісовпорядкування 2015 року земельна ділянка з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234 накладається на землі лісогосподарського призначення 62 кварталу, що перебувають у користуванні ДП «Проскурівське лісове господарство», що підтверджується витягом із Публічної кадастрової карти (том 1, а. с. 47-61). 

Зазначені обставини також підтверджуються планшетом № 13 матеріалів лісовпорядкування 2015 року ДП «Хмельницькоблагроліс» та проєктом організації і розвитку лісового господарства цього підприємства. 

У матеріалах справи також містяться: 

- висновок судової земельно-технічної експертизи від 30 березня 2023 року № 1026/023, складений судовим експертом Власюком В. В. на замовлення ОСОБА_1 , згідно з яким на земельній ділянці з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234, площею 0,25 га, відсутні лісові насадження, а визначити накладення цієї земельної ділянки на землі ДП «Хмельницькоблагроліс» (квартал № 62) не видається можливим у зв`язку з відсутністю необхідних матеріалів у достатньому обсязі (том 1, а. с. 176-201); 

- висновок судової земельно-технічної експертизи від 14 червня 2024 року № 1109/023, складений судовим експертом Власюком В. В. на виконання ухвали Хмельницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року, згідно з яким за наданими правовстановлюючими документами та документацією із землеустрою земельна ділянка з кадастровим номером 6825082400:01:004:0234 накладається на землі лісогосподарського призначення, що перебувають у користуванні ДП «Старокостянтинівське лісове господарство» (квартал 62), при цьому площа накладення орієнтовно становить 0,1098 га, тобто близько 44 % площі спірної земельної ділянки; визначення меж лісонасаджень кварталу № 62 здійснено за планшетом № 13 лісовпорядкування 2015 року шляхом оцифрування наявного у справі роздрукованого планшету з урахуванням масштабу плану та встановлених неточностей у прив`язці до системи координат, що зумовлює можливі значні похибки, у зв`язку з чим розміри та площа накладення можуть істотно відрізнятися від визначених (орієнтовно до 50 %) (том 2, а. с. 139-159). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначила, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. 

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). 

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (пункт 14)). 

Згідно з частиною другою статті 1 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. 

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. 

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України). 

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» ЛК України). 

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду та перебувала у постійному користуванні ДП «Старокостянтинівське лісове господарство» (квартал 62). Водночас у 2016 році зазначену земельну ділянку було передано у приватну власність  ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, а право приватної власності за неї зареєстровано за відповідачем 24 жовтня 2016 року. 

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. 

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. 

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. 

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України. 

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови). 

Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, а її передання у приватну власність фізичній особі здійснена всупереч вимогам земельного та лісового законодавства. З огляду на це прокурор вказував на наявність підстав для усунення державі перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом скасування рішення Давидковецької сільської ради, скасування державної реєстрації права приватної власності та зобов`язання повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення, що, на його переконання, відповідає негаторному позову як належному способу захисту порушеного права. 

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (провадження № 14-364цс19), на які посилався заявник у касаційній скарзі). 

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)). 

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70, 71)). 

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою. 

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. 

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14 (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13 (провадження № 14-452цс18), на які посилався заявник у касаційній скарзі, зазначила, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. 

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)). 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). 

Верховний Суд у постанові від 14 січня 2026 року у справі № 305/28/24 (провадження № 61-9390св25) також зазначив, що не може вважатися належним і правомірним такий спосіб захисту, який спричиняє втручання у право власності на майно, щодо якого відсутній спір. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу державної влади та повернення сторін у попередній стан призводить до позбавлення відповідача права власності не лише на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, а й на ту її частину, яка не є спірною та правомірність набуття у власність якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним. Витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій фактичного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення органу державної влади, а також оцінки пропорційності втручання у його право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За таких обставин належним способом захисту порушеного права позивача є віндикаційний позов, а саме позов про витребування тієї частини земельної ділянки, яка фактично накладається.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (провадження № 14-651цс18)). 

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний позивачем спосіб. 

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). 

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. 

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та всупереч принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. 

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. 

Встановивши, що спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за відповідачем, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду. 

Щодо земельних ділянок лісового фонду ефективним способом захисту порушеного права власності Велика Палата Верховного Суду визначила віндикаційний позов, оскільки за вимогами законодавства землі лісового фонду за певних обставин можуть перебувати у приватній власності, отже, саме вимоги про витребування земельної ділянки (а не усунення власнику перешкод у здійсненні права власності, як помилково визначив прокурор) на користь власника сприятимуть дійсному захисту права власності особи щодо земель лісового фонду. 

У разі задоволення таких вимог спірна земельна ділянка лісового фонду буде повернута у власність особі, яка доводить про порушення своїх прав. 

Отже, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у згаданих постановах, на які послався заявник у касаційній скарзі, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому їх висновки про наявність підстав для задоволення позову є помилковими. 

У рішенні Європейського суду з прав людини «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж унаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливості цивільного провадження, принципу змагальності судового процесу. 

Отже, застосування принципу jura novit curia не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. 

Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. У контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою. 

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14 січня 2026 року у справі № 305/28/24 (провадження № 61-9390св25). 

Отже, доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження, а передбачена пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстава касаційного оскарження судових рішень, заявлена в касаційній скарзі, є обґрунтованою. 

Щодо інших доводів касаційної скарги, то Верховний Суд не встановив доцільності надавати відповіді на них, адже встановив підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення у справі, інші доводи касаційної скарги не впливають на правовий результат вирішення спору. 

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Також потрібно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Тож питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). 

Резюмуючи, Верховний Суд встановив існування достатніх правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у зв`язку з неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин за встановлених фактичних обставин справи. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. 

Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2024 року у справі № 905/830/21 зазначив, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється у тому самому складі та порядку, що й судове рішення; додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати. Таким чином, скасування первісного судового рішення за результатом розгляду касаційної скарги є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 911/132/14, від 06 грудня 2023 року у справі № 910/10294/22). У зв`язку із тим, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування, зокрема, постанови суду апеляційної інстанції, то додаткове до скасованої постанови судове рішення (додаткова постанова) також підлягає скасуванню. 

Отже, оскільки Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необхідність скасування постанови апеляційного суду по суті спору, то додаткову постанову цього суду від 17 жовтня 2024 року, якою вирішено питання про розподіл судових витрат, також належить скасувати через втрату чинності основного судового рішення, незалежно від доводів і вимог касаційної скарги заявника та наведених ним підстав оскарження. 

Щодо судових витрат 

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, то судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, покладаються на позивача, тоді як судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають відшкодуванню позивачем на користь відповідача. 

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 7 443,00 грн, який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. 

Разом із тим, оскільки Хмельницька окружна прокуратура міста Хмельницького не має статусу юридичної особи та підпорядковується Хмельницькій обласній прокуратурі, яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань за кодом 02911102, то саме названа обласна прокуратура, яка є юридичною особою, відповідальною за сплату судових витрат у справі, має відшкодувати ОСОБА_1  сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги. 

Зазначене узгоджується із правовою позицією, наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 587/1967/20 (провадження № 61-12270св21), від 03 липня 2024 року у справі № 728/1905/16 (провадження № 61-3757св21). 

Водночас, оскільки до касаційної скарги  ОСОБА_1 додав докази того, що віняк учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», про що Верховний Суд зазначив в ухвалі від 20 листопада 2024 року про відкриття касаційного провадження у цій справі, а за результатами касаційного перегляду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та в позові відмовлено, судовий збір, який підлягав сплаті за розгляд справи судом касаційної інстанції у розмірі 9 924,00 грн (4 962,00 грн х 200 % = 9 924,00 грн), підлягає компенсації державі за рахунок Хмельницької обласної прокуратури як юридичної особи, відповідальної за сплату судових витрат у справі. 

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 травня 2023 року, постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 рокускасувати і ухвалити нове рішення. 

У задоволенні позову заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури міста Хмельницького в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації до Хмельницької міської ради, ОСОБА_1 , третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визнання недійсним рішення, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, припинення права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку відмовити. 

Стягнути з Хмельницької обласної прокуратурина користь  ОСОБА_1  7 443 (сім тисяч чотириста сорок три) грн 00 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної скарги. 

Стягнути з Хмельницької обласної прокуратурина користь держави судовий збір за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 9 924 (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять чотири) грн 00 коп. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	С. О. Карпенко  	
	І. В. Литвиненко