ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/751/25	Головуючий у 1-й інстанції Тхорик І.І. 	
Провадження № 22-ц/817/41/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
секретар - Панькевич Т.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2025 року, ухвалене суддею Тхорик І.І. у цивільній справі №595/751/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області Одіжинська Лілія Богданівна, про усунення від права спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що після смерті її сина ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 . Із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися спадкоємці першої черги - позивачка, дружина ОСОБА_3 - відповідачка ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_4 .
ОСОБА_3 протягом тривалого часу тяжко хворів, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні та проходив курси реабілітації, у зв`язку з чим перебував у безпорадному стані та потребував постійного стороннього догляду, матеріальної і побутової допомоги. При цьому ОСОБА_2 понад п`ять років проживала окремо від ОСОБА_3 , спільного господарства з ним не вела, участі у догляді за чоловіком не брала, матеріальної допомоги йому не надавала, витрат, пов`язаних із лікуванням, утриманням та похованням, не несла. 
В свою чергу, ОСОБА_1 здійснювала догляд за ОСОБА_3 , забезпечувала його побутові потреби, оплачувала житлово-комунальні послуги, придбавала продукти харчування та лікарські засоби, а також повністю профінансувала поховання.
За наведених обставин вважає, що ОСОБА_2 , усвідомлюючи безпорадний стан ОСОБА_3 та маючи реальну можливість надавати йому допомогу, умисно ухилялася від виконання обов`язку щодо його утримання та догляду, а тому підлягає усуненню від права на спадкування за законом на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України.
Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_3 тривалий час перебував у стані, який потребував стороннього догляду та допомоги, проходив стаціонарне лікування і реабілітацію, а фактичний супровід, опіка й забезпечення побутових потреб здійснювалися саме ОСОБА_1 . Натомість ОСОБА_2 понад п`ять років проживала окремо, спільного господарства зі спадкодавцем не вела, участі у догляді та забезпеченні не брала, а на момент смерті подружнім життям вони фактично не жили. Крім цього, витрати на утримання помешкання, придбання необхідного та витрати, пов`язані з похованням, здійснювалися ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 таких витрат не покривала. У зв`язку з цим наявні підстави для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування як особи, яка ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, що перебував у безпорадному стані 
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи. При цьому, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила розгляд скарги проводити без її участі.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані, наявності об`єктивної потреби у постійному сторонньому догляді та допомозі саме з боку ОСОБА_2 , а також умисного ухилення останньої від надання такої допомоги за наявності реальної можливості її надавати, тоді як встановлені обставини свідчать про збереження ОСОБА_3 здатності до самообслуговування та трудової діяльності до дня смерті, яка настала раптово після короткочасного погіршення стану здоров`я.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду.
Обставини справи.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Бучач Чортківського району Тернопільської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 09 грудня 2024 року Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану.
Після смерті ОСОБА_3 4 лютого 2025 року приватним нотаріусом Одіжинською Л.Б. заведено спадкову справу №14/2025. Із заявами про прийняття спадщини звернулися 11 лютого 2025 року ОСОБА_1 , 14 лютого 2025 року ОСОБА_4 ОСОБА_2 08 квітня 2025 року подала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_4 . Заповіту ОСОБА_3 не складав.
На праві приватної власності ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 у періоди з 18 грудня 2019 року по 25 грудня 2019 року, з 02 січня 2020 року по 22 січня 2020 року, з 31 січня 2020 року по 11 лютого 2020 року, з 25 січня 2021 року по 10 лютого 2021 року перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Тернопільський обласний медичний центр соціально-небезпечних захворювань» з діагнозом “Розлади психіки та поведінки внаслідок зловживання алкоголю. Стан абсистенції неускладнений”.
У період з 20 листопада 2020 року по 15 січня 2021 року ОСОБА_3 проходив курс психосоціальної реабілітації у клініці ТОВ «Фланмед» у місті Івано-Франківську.
Оплату житлово-комунальних послуг за квартиру по АДРЕСА_2 у 2023–2025 роках здійснювала ОСОБА_1 , що підтверджується платіжними документами. Також нею оплачено витрати, пов`язані з поминальним обідом 04 грудня 2024 року.
З акту опитування свідків від 7 травня 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , хоча й були зареєстровані за вказаною адресою, фактично з 2020 року там не проживали.
ОСОБА_4 є студенткою Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника, навчається за денною контрактною формою з передбачуваним строком закінчення навчання 30 червня 2028 року, та отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15 (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17 (провадження № 61-45879св18), від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19), від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20 (провадження № 61-7573св21) та інших.
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (див.: постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15 (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16 (провадження № 61-15926св18).
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що усунення особи від права на спадкування є винятковим заходом, який допускається лише за умови доведеності в сукупності всіх передбачених законом юридичних фактів: 1) перебування спадкодавця у безпорадному стані саме через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво; 2) потреба спадкодавця у сторонній допомозі; 3) наявність у спадкоємця реальної можливості таку допомогу надавати; 4) умисне ухилення від її надання.
ОСОБА_1 не доведено у сукупності обставин, з якими закон пов`язує можливість усунення спадкоємця від права на спадкування, а саме: не встановлено належними та допустимими доказами перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані у розумінні закону, не підтверджено наявності об`єктивної потреби у постійній сторонній допомозі, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для застосування до ОСОБА_2 такого виняткового заходу, як усунення від права на спадкування за законом.
Із матеріалів справи вбачається, що після наведених у довідках періодів стаціонарного лікування ОСОБА_3 продовжував звичну соціальну активність, працював.
З встановлених судом обставин випливає, що погіршення стану здоров`я ОСОБА_3 напередодні смерті носило короткочасний характер та не супроводжувалося перебуванням у стані, який потребував постійного стороннього догляду.
Крім того, колегія суддів бере до уваги, що обов`язковою умовою застосування зазначеного заходу є доведеність умисного ухилення спадкоємця від надання допомоги за наявності можливості її надання. Натомість матеріали справи не містять переконливих даних про те, що ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_2 з проханнями про допомогу чи догляд у період, коли така допомога була необхідною, або що ОСОБА_2 , усвідомлюючи таку необхідність та маючи реальну можливість діяти, свідомо і цілеспрямовано уникала відповідного обов`язку.
Посилання ОСОБА_1 на окреме проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та припинення фактичних сімейних відносин колегія суддів оцінює критично, оскільки окреме проживання та відсутність спілкування не є достатніми підставами для усунення від спадкування, якщо не доведено в сукупності безпорадність спадкодавця, потребу в допомозі саме цієї особи та умисне ухилення від її надання.
Надання ОСОБА_1 допомоги синові, оплата комунальних платежів, придбання необхідного та покриття витрат, пов`язаних із похованням, підтверджують її участь у вирішенні побутових питань, однак не доводять наявності у ОСОБА_3 безпорадного стану та не є доказом умисного ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги за наявності можливості.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2025 року — залишити без змін
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 16 січня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Гірський Б.О.

Костів О.З.