08.12.25
22-ц/812/2100/25

Єдиний унікальний номер судової справи: 475/884/25
Номер провадження 22-ц/812/2100/25         Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України 

08 грудня 2025 року                         м. Миколаїв                 справа № 475/884/25
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Самчишиної Н.В., 
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
без участі учасників справи належним чином повідомлених про день, час і місце розгляду справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Лукіянчиним Ігорем Петровичем, на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді – Лузан Л.В., в приміщенні того ж суду по справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання зняти арешт,
встановив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Доманівського районного суду Миколаївської області зі скаргою, поданою в його інтересах представником адвокатом Лукіянчиним І.П., на бездіяльність посадових осіб Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Другий відділ ДВС).
В обґрунтування скарги зазначено, що згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 грудня 2010 року заявника засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст. 200, ч.2 ст. 222, ч.1 ст.366 КК України. Також з останнього, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто в солідарному порядку борг (в порядку задоволення цивільного позову).
На підставі вказаного вироку були видані виконавчі листи, зокрема щодо стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу, який був пред`явлений до відділу ДВС Доманівського РУЮ (правонаступником якого є Другий відділ Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)), виконавче провадження № 25896253. 
В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем відділу ДВС Доманівського РУЮ 28 жовтня 2010 року була винесена постанова про арешт майна боржника АА № 285714. Об`єкт обтяження: житловий будинок АДРЕСА_1 .
Вказане виконавче провадження було завершено 26 грудня 2014 року на підставі п.4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції Закону, яка діяла на момент винесення постанови). Накладений в межах виконавчого провадження арешт не знято.
Водночас, з огляду на відсутність вимог стягувача про отримання коштів, відсутності на даний час відкритого виконавчого провадження щодо примусового виконання судового рішення, закінчення термінів пред`явлення виконавчого листа до виконання, наявний арешт порушує права заявника щодо володіння своїм майном.
Проте начальник відділу Тетеричко І.А. відмовила в знятті арешту в зв`язку з відсутністю законних підстав для зняття арешту.
Посилаючись на те, що така бездіяльність Другого відділу ДВС є неправомірною та є невиправданим втручанням у право на мирне володіння його майном, заявник просив суд визнати незаконною бездіяльність Другого відділу ДВС щодо відмови у знятті арешту з майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні №25896253 та зобов`язати Другий відділ ДВС вчинити дії щодо зняття арешту накладеного на все належне йому майно по виконавчому провадженню №25896253 в межах виконання виконавчого листа по справі №1-13/2010 виданого Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 31 грудня 2010 року та звільнити майно з під арешту.
Крім цього, заявник просив поновити строк для звернення до суду з обумовленої скаргою, з огляду на те, що у передбачений законом строк він звернувся до суду з питанням щодо зняття арешту (в порядку КПК України), проте в зв`язку з неналежно обраним способом вирішення зазначеного питання у відкритті провадження за скаргою було відмовлено. Відповідна ухвала суду набрала законної сили 28 серпня 2025 року.
Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2025 року справа була направлена для розгляду за підсудністю до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник не пропустив строк на оскарження бездіяльності виконавця, оскільки таке порушення є триваючим, а тому підстав для поновлення за відповідним клопотанням ОСОБА_1 строку, що не сплив, немає.
Повернення виконавчого документа не є закінченням виконавчого провадження. 
При цьому, суд не прийняв до уваги доводи заявника, що існуючий арешт на виконання рішення суду обмежує його в реалізації прав на майно, оскільки боржник тривалий час не виконував судового рішення, яким на нього покладено певні зобов`язання, та не виявляв бажання виконувати судове рішення й на майбутнє, що не відповідає вимогам закону про обов`язковість виконання судового рішення усіма громадянами на всій території України.
При цьому, заявник не надав суду переконливих доказів на підтвердження того, що стягувач (банківська установа) втратив інтерес до реалізації своїх вимог у поверненні боргу.
Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах якого діяв адвокат Лукіянчин І.П. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги, що на адресу суду Другим відділом ДВС 13 жовтня 2025 року скеровано відповідь, згідно якої вбачається, що виконавче провадження завершено 26 грудня 2014 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21 квітня 1999 року за №606-ХІV). Оскільки виконавчий лист повернуто стягувачу через дії самого стягувача, повторно не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися ще до набрання чинності Законом №1404-VІІІ, очевидним є факт, що збереження арештів, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення та за відсутності можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном ОСОБА_1 . Невжиття начальником Другого відділу ДВС заходів щодо зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження №25896253 з виконання виконавчого листа по справі №1-13 виданого Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 31 грудня 2010 року є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, а тому порушене право заявника підлягає захисту.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Приватбанк», просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Відзив мотивовано відсутністю підстав для зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не вважається закінченим.
У відзиві на апеляційну скаргу Другий відділ ДВС, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив відмовити у задоволенні скарги.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час і місце судового засідання. 
08 грудня 2025 року від представника заявника – адвоката Лукіянчина І.П. надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він також посилався на обставини ідентичні за змістом зі скаргою та поясненими викладені у скарзі та письмових поясненнях.
Відповідно до приписів частини другої статті 372 ЦПК України апеляційний суд вважав, що неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
На думку апеляційного суду, таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 грудня 2010 року заявника засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст. 200, ч.2 ст. 222, ч.1 ст.366 КК України. Також з останнього, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто в солідарному порядку 704151,83 грн боргу (в порядку задоволення цивільного позову).
На підставі вказаного вироку були видані виконавчі листи, зокрема щодо стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу, який був пред`явлений до відділу ДВС Доманівського РУЮ (правонаступником якого є Другий відділ Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)), виконавче провадження № 25896253. 
В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем відділу ДВС Доманівського РУЮ 28 жовтня 2010 року була винесена постанова про арешт майна боржника АА № 285714. Об`єкт обтяження: житловий будинок АДРЕСА_1 .
Вказане виконавче провадження було завершено 26 грудня 2014 року на підставі п.4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції Закону, яка діяла на момент винесення постанови). Накладений в межах виконавчого провадження арешт не знято.
Матеріали справи не містять відомостей щодо виконання цивільного позову ОСОБА_1 , іншими солідарними боржниками.
Згідно відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження, відомостей «ВП – спецрозділ» виконавче провадження №25896253 з примусового виконання виконавчого листа №1-13 виданого 31 грудня 2010 року Вознесенським районним судом, боржником за яким є « ОСОБА_1 / 1926519050» перебуває в стадії «завершено» зі станом виконавчого документа «повернутий стягувачу». Виконавче провадження завершено 26 грудня 2014 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року за №606-ХІV). Другим відділом ДВС зазначено про відсутність підстав для винесення постанови про відновлення виконавчого провадження, зняття арешту.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення скарги, оскільки боржник тривалий час не виконував судового рішення, яким на нього покладено певні зобов`язання, та не виявляв бажання виконувати судове рішення й на майбутнє, що не відповідає вимогам закону про обов`язковість виконання судового рішення усіма громадянами на всій території України.
При цьому, заявник не надав суду переконливих доказів на підтвердження того, що стягувач (банківська установа) втратив інтерес до реалізації своїх вимог у поверненні боргу.
Між тим, з таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на таке.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
У відповідності до пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.
У відповідності до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.
Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 2016 року).
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону. 
У Законі України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року). 
Закон України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.
У пункті 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) зазначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.
Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і у подальшому у частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).
Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).
Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) (частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи)).
У частині п`ятій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи).
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: - у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); - у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Законодавець передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).
Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11 виснувала, що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону №1404-УІІІ).
У цій справі встановлено, що 26 грудня 2014 року державним виконавцем виконавче провадження завершено на підставі пункту 4 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції 1999 року та повернуто стягувачу виконавчий лист.
Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції 1999 року виконавчий документ міг бути пред`явлений до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Повторно виконавчий лист до виконання протягом року після 26 грудня 2014 року не пред`являвся.
Стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (стаття 433 ЦПК України).
Оскільки виконавчий лист повернуто стягувачу 26 грудня 2014 року, відповідно повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 26 грудня 2015 року.
ОСОБА_1 у своїй скарзі просив, зокрема зобов`язати Другий відділ ДВС вчинити дії щодо зняття арешту накладеного на все належне йому майно по виконавчому провадженню № 25896253 з примусового виконання виконавчого листа по справі №1-13/2010 про стягнення з нього у солідарному порядку на користь АТ «Приватбанк» боргу та звільнити майно з під арешту.
Встановлено, що станом на день звернення ОСОБА_1 до державної виконавчої служби із заявою про скасування арешту (27 травня 2025 року) жоден виконавчий лист про стягнення із заявника боргу на виконанні не перебуває.
В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про звернення стягувача із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.
Встановлено, що у період з 26 грудня 2014 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду цієї справи у суді першої інстанції органами державної виконавчої служби не проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа по справі №1-13/2010. Також відсутні відомості про наявність будь-яких відкритих виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_1 є боржником.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Апеляційний суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Наявність протягом тривалого часу (більше 9 років) нескасованого арешту, повторне не пред`явлення стягувачем виконавчого документу до виконання, не ініціювання ним продовження виконавчих дій, на думку апеляційного суду, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння майном з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження та неможливість продовження примусового виконання судового рішення з урахуванням відсутності відомостей про поновлення стягувачу строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.
Саме по собі посилання стягувача у даній справі на те, що відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не вважається закінченим не заслуговують на увагу, оскільки ним, дивлячись на встановлені обставини, протягом тривалого часу не ініційовано продовження виконавчих дій.
Державною виконавчою службою не доведено наявність підстав для збереження арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 з 2014 року.
Нормою пункту 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.
Отже, наведене свідчить про те, що невжиття Другим відділом ДВС заходів щодо зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження №25896253, є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, а тому порушене право заявника підлягає захисту.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення вимог скарги ОСОБА_1 .
Оскільки суд першої інстанції був іншої думки, то судове рішення на підставі пунктів 1, 3 частини першої статті 376 України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги, яким визнати незаконною бездіяльність Другого відділу ДВС щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного в рамках виконавчого провадження №25896253 та зобов`язати Другий відділ ДВС вчинити дії щодо зняття арешту накладеного на належне майно ОСОБА_1 по виконавчому провадженню №25896253 з виконання виконавчого листа по справі 31-13/2010 виданого Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 31 грудня 2010 року про стягнення на користь АТ КБ «Приватбанк» у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» боргу та звільнити майно з під арешту.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Лукіянчиним Ігорем Петровичем - задовольнити. 
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання зняти арешт - задовольнити.
Визнати незаконною бездіяльність Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у знятті арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження №25896253.
Зобов`язати Другий відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вчинити дії щодо зняття арешту накладеного на належне майно ОСОБА_1 по виконавчому провадженню №25896253 з виконання виконавчого листа по справі 31-13/2010 виданого Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 31 грудня 2010 року про стягнення на користь АТ КБ «Приватбанк» у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» боргу та звільнити майно з під арешту.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий                                                        Н.В. Самчишина

Судді:                                                        В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 09 грудня 2025 року.