МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 січня 2026 р.  	№ 400/10392/25 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Брагар В. С. розглянув в письмовому провадженні адміністративну справу 

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	

до відповідача	Головного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Героїв Рятувальників, 6,м. Миколаїв,54005, 	

про	визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.09.2024,	

До Миколаївського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі - відповідач) та просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:
- за 2019 рік -№ 823193-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 2886,24 грн;
- за 2020 рік - № 823179-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р., на суму 2894,15 грн;
-за 2021 рік - №823186-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 2886,24 грн.,
- за 2024 рік - №823145-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 3041,76 грн.
- за 2022 рік - № 837623-24/14-12 від 19.09.2024р. на суму 11 578,59 грн.;
- за 2023 рік- 823193-24/14-12 від 19.09.2024р. на суму 11 576,59 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що йому на підставі розпорядження Березанської райдержадміністрації № 852 від 16.11.2006 року було надано земельну ділянку площею 10,704 га., в межах Чапаївської сільської ради Березанського району Миколаївської області, а 04.06.2007 року позивачу видано державний акт серії ЯГ № 601521. Рішенням загальних зборів від 12.11.2007 року, було прийнято рішення про створення ФГ «Вєктор», обрано головою ОСОБА_1 та затверджено Статут. Відповідно до цього Статуту ФГ «Вєктор» створено на землях державної власності (запасу), які надані йому на підставі розпорядження голови Березанської райдержадміністрації від 16.11.2006р. за № 852. Вподальшому, рішенням загальних зборів №1 від 19.02.2018 року, затверджено нову редакцію Статуту ФГ «Вєктор». Відповідно до п. 1.9 якого, головою ФГ «Вєктор» є ОСОБА_1 . При цьому, згідно Статуту Фермерське господарство «Вєктор» здійснює свою діяльність зокрема на земельній ділянці кадастровий номер: 4820986000:01:000:0072, що була передана ОСОБА_1 в приватну власність для фермерського господарства. ФГ «Вєктор», як платником єдиного податку четвертої групи, подавалися до контролюючого органу податкові декларації за 2019-2024 роки, в яких містяться відомості щодо земельної ділянки площею 10,704 га., кадастровий номер: 4820986000:01:000:0072. Відтак, позивач не має обов`язку сплати земельного податку та мінімального податкового зобов`язання, тому оскаржувані рішення є протиправними. 
Ухвалою від 30.0.2025 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 
Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що згідно із даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки з кадастровим номером 4820986000:01:000:0072 площею 10,704 га є ОСОБА_1 . Інформація щодо переходу права власності або оренди на вищезазначену земельну ділянку від ОСОБА_1 до ФГ «Вектор» (код ЄДРПОУ 35177456) відсутня. Отже, аргументи ОСОБА_1 , що він є головою ФГ «Вектор» і той факт, що земля входить в землекористування ФГ (відповідно до Статуту) не звільняють його від сплати земельного податку, як власника земельної ділянки. Відтак, оскражувані рішення є правомірними. 
Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти обґрунтувань відповідача та повністю підтримує позовні вимоги.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд,
ВСТАНОВИВ:
Позивачу на підставі розпорядження Березанської райдержадміністрації № 852 від 16.11.2006 року надано земельну ділянку площею 10,704 га., в межах Чапаївської сільської ради Березанського району Миколаївської області.
04.06.2007 року Березанською державною адміністрацією позивачу видано державний акт серії ЯГ № 601521, на право власності на земельну ділянку площею 10,704 га., що розташована в межах Чапаївської сільської ради Березанського району Миколаївської області, кадастровий номер: 4820986000:01:000:0072, цільове призначення: для ведення фермерського господарства. 
Рішенням загальних зборів від 12.11.2007 року, було прийнято рішення про створення ФГ «Вєктор», обрано головою ОСОБА_1 та затверджено Статут. 
Відповідно до п. 5.1. Статуту, ФГ «Вєктор» створено на землях державної власності (запасу), які надані йому на підставі розпорядження голови Березанської райдержадміністрації від 16.11.2006р. за № 852.
Розмір земельної ділянки, визначений цим розпорядженням, становить загальну площу 19,1527 га, з них: 10,704 га. –власність, 8,4487 га. – на правах довгострокової оренди терміном на 49 років за межами населеного пункту в межах території Чапаївської сільської ради Березанського району Миколаївської області.
11.12.2007 року, здійснено державну реєстрацію Фермерського господарства «Вєктор» (Код ЄДРПОУ 35177456). Основним видом діяльності Фермерського господарства «Вєктор» відповідно до КВЕД: 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.
Рішенням загальних зборів №1 від 19.02.2018 року, затверджено нову редакцію Статуту ФГ «Вєктор». Відповідно до п. 1.9 якого, головою ФГ «Вєктор» є ОСОБА_1 . Відповідно до п. 4.1 розділу розділу 4 Статуту, землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам – членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Фермерське господарство «Вєктор» здійснює свою діяльність зокрема на земельній ділянці кадастровий номер: 4820986000:01:000:0072, що була передана ОСОБА_1 в приватну власність для фермерського господарства. 
При цьому, ФГ «Вєктор», як платником єдиного податку четвертої групи, подавалися до контролюючого органу податкові декларації за 2019-2024 роки, в яких містяться відомості щодо земельної ділянки площею 10,704 га., кадастровий номер: 4820986000:01:000:0072.
Головним управлінням ДПС у Миколаївській області були прийняті відносно ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення щодо нарахування земельного податку з фізичних осіб: 
- № 823145-2411-1423-UA48060010000061913 на суму 3 041,76 грн. за 2024 рік;
- № 823186-2411-1423-UA48060010000061913 на суму 2 886,24 грн. за 2021 рік;
- №823179-2411-1423-UA48060010000061913 на суму 2 894,15 грн. за 2020 рік;
- №823173-2411-1423-UA48060010000061913 на суму 2 886,24 грн. за 2019 рік
Крім того ГУ ДПС в Миколаївській області винесено відносно ОСОБА_1 податкові повідомлення рішення форми «МПЗФ», якими визначено мінімальне податкове зобов`язання:
- за 2022 рік - № 837623-24/14-12 від 19.09.2024р. на суму 11 578,59 грн.;
- за 2023 рік- 823193-24/14-12 від 19.09.2024р. на суму 11 576,59 грн.
Позивач вважаючи зазначені вище податкові повідомлення - рішення протиправними, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до підпункту 14.1.147. п. 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Згідно ст. 269 ПК України платниками плати за землю є: платники земельного податку: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди. Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.
Статтею 270 ПК України встановлено, що об`єктами оподаткування платою за землю є: об`єкти оподаткування земельним податком: земельні ділянки, які перебувають у власності; земельні частки (паї), які перебувають у власності; земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є: а) дані державного земельного кадастру; б) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; в) дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю); г) дані сертифікатів на право на земельні частки (паї); ґ) рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); д) дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї); е) дані Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, визначеного у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
У разі подання платником податку до контролюючого органу правовстановлюючих документів на земельну ділянку, земельну частку (пай), відомості про які відсутні у базах даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, нарахування податку фізичним особам здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом інформації про перехід права власності на об`єкт оподаткування".
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У разі подання платником податку до контролюючого органу правовстановлюючих документів на земельну ділянку, відомості про яку відсутні у базах даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, сплата податку фізичними та юридичними особами здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом інформації про перехід права власності на об`єкт оподаткування.
Згідно п. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Окрім того, Законом України від 30.11.2021 року № 1914 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень" для платників податків - фізичних осіб, у яких у власності та/або користуванні (оренді, суборенді, емфітевзисі. постійному користуванні) є земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, вводиться поняття мінімального податкового зобов`язання.
Відповідно до п. 64 розділу XX "Перехідні положення" ПК України першим роком, за який визначається мінімальне податкове зобов`язання, є 2022 рік.
Згідно з пп. 170.14.3. п. 170.14 ст. 170 ПК України визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб. Мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/ користування.
Відповідно до пп. 170.14.1. п. 170.14 ст. 170 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.
Згідно з пп. 170.14.5. п. 170.14 ст. 170 ПК України до загальної суми сплачених протягом податкового (звітного) року податків, зборів, платежів для платника податку - фізичної особи включаються: податок на доходи фізичних осіб (далі - податок) та військовий збір з доходів від продажу власної сільськогосподарської продукції; земельний податок за земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь.
Платниками податку до бюджету сплачується лише позитивне значення різниці між сумою загального мінімального податкового зобов`язання та сумою сплачених протягом податкового (звітного) року податків, зборів, платежів, пов`язаних з виробництвом та реалізацією власної сільськогосподарської продукції та/або з власністю та/або користуванням (орендою, суборендою, емфітевзисом. постійним користуванням) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь.
Згідно з пп. 38-1.1.4 п. 38-1.1, п. 38-1.3, 38-1.4 ст. 38-1 ПК України мінімальне податкове зобов`язання визначається за період володіння (користування) земельною ділянкою, який припадає на відповідний податковий (звітний) рік.
У разі передачі земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування мінімальне податкове зобов`язання визначається для орендарів, користувачів на інших умовах таких земельних ділянок у порядку, визначеному цим Кодексом.
У разі переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року та за умови державної реєстрації такого права відповідно до законодавства, мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) за період з 1 січня такого календарного року до початку місяця, в якому припинилося право власності на таку земельну ділянку, або в якому така земельна ділянка передана в користування (оренду, суборенду, емфітевзис), а для нового власника, орендаря або користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) - починаючи з місяця, в якому він набув право власності або право користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди на таку земельну ділянку, та враховується у складі загального мінімального податкового зобов`язання кожного з таких власників або користувачів.
У разі відсутності державної реєстрації переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) на загальних підставах за податковий (звітний) рік.
Мінімальне податкове зобов`язання визначається за період володіння (користування) земельною ділянкою, який припадає на відповідний податковий (звітний) рік (пп. 381.1.4 ст. 381 ПК України)
Згідно п. 381.3 ст. 381 ПК України у разі передачі земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування мінімальне податкове зобов`язання визначається для орендарів, користувачів на інших умовах таких земельних ділянок у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 381.4 ст. 381 ПК України встановлено, що у разі переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року та за умови державної реєстрації такого права відповідно до законодавства, мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) за період з 1 січня такого календарного року до початку місяця, в якому припинилося право власності на таку земельну ділянку, або в якому така земельна ділянка передана в користування (оренду, суборенду, емфітевзис), а для нового власника, орендаря або користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) - починаючи з місяця, в якому він набув право власності або право користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди на таку земельну ділянку, та враховується у складі загального мінімального податкового зобов`язання кожного з таких власників або користувачів.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 125 та 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Права власності/користування земельними ділянками повинні бути оформлені та зареєстровані відповідно до законодавства.
Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України визначає Закон України від 19.06.2003 №973-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон № 973-IV).
У ст.1 Закону № 973-IV унормовано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону № 973-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (ст. 8 Закону № 973-IV).
Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України (ч. 1 ст.7 Закону № 973-IV).
Частиною 1 ст. 12 Закону № 973-IV регламентовано, що землі фермерського господарства можуть складатися із:
1) земельних ділянок, що належать громадянам України - членам фермерського господарства на праві власності, користування;
2) земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування.
Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство (ч. 2 ст. 12 Закону № 973-IV).
Згідно з п. "б" ч. 1 ст. 14 Закону № 973-IV, фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право самостійно господарювати на землі.
Відповідно до ст. 19 Закону № 973-IV до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
Так, відповідно до висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі № 922/989/18, на яку, зокрема, робила посилання Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 13.06.2024 року у справі № 320/6885/23, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 ГК України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки від використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства, земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.
Подібні за змістом висновки викладені й у інших постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема у постановах від 13 березня 2018 року у справі №348/92/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі №606/2032/16-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17.
Верховний Суд у постанові від 19.09.2024 року по справі № 320/6885/23 вказав, що у разі створення фермерського господарства саме останнє виступає суб`єктом взаємовідносин щодо оренди, а тому за логікою таких висновків саме воно має й нести обов`язки щодо сплати відповідної орендної плати. В інакшому випадку поглиблюється правова невизначеність, адже всі права та обов`язки щодо відповідної земельної ділянки правомочне реалізовувати фермерське господарство, однак орендну плату вносить засновник цього господарства.
Тобто, з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.
Беручи до уваги, що земельні ділянки, за які позивачу нараховано оскаржуване податкове зобов`язання, фактично перебувають у користуванні саме юридичної особи фермерського господарства «Вєктор», а позивач, який отримав такі земельні ділянки з цільовим призначенням "для ведення фермерського господарства", здійснює на ній діяльність не особисто, а через створену ним юридичну особу, обов`язок щодо сплати мінімального податкового зобов`язання покладено саме на фермерським господарством, до якого перейшли права й обов`язки землекористувача.
Окрім того, як встановлено судом, фермерське господарство «Вєктор» є платником єдиного податку четвертої групи, застосовує спрощену систему оподаткування, обліку та звітності та відповідно до пункту 269.2 статті 269, пункту 297.1 статті 297 ПК України звільняється від обов`язку нарахування та сплати податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються для ведення сільськогосподарського товаровиробництва, натомість сплачує за них єдиний податок, у тому числі за земельну ділянку з кадастровим номером 4820986000:01:000:0072.
Таким чином, відповідач безпідставно нарахував борг керівнику фермерського господарства як фізичній особі, оскільки в Україні не допускається подвійне оподаткування.
Окремо суд зауважує, що положення, що містяться у Статуті фермерського господарства не можуть нівелювати загальні норми права.
Щодо тверджень відповідача про те, що позивач належним чином не оформив передачу земельних ділянок фермерському господарству як землекористувачу, і відповідне право за фермерським господарством не зареєстроване, то суд зауважує таке.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, реєстрація будь-якого речового права лише підтверджує (засвідчує) право використання певного майна, а не надає правомочності щодо його використання як такого.
Внесення права користування до реєстру речових прав носить суто формальний характер та не є визначальним за цих правовідносин. Відповідачем у справі не спростовано фактичне (безпосереднє) використання земельної ділянки саме фермерським господарством «Вєктор», яким сплачуються всі необхідні податкові платежі.
З огляду на вказане, відсутність належного оформлення права користування земельною ділянкою, як цього вимагають приписи ст. 125, 126 ЗК України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не є підставою для застосування подвійного оподаткування такої земельної ділянки.
Таким чином, податкові повідомлення – рішення № 823193-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 2886,24 грн за 2019 рік; № 823179-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 2894,15 грн за 2020 рік; №823186-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 2886,24 грн за 2021 рік, №823145-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 3041,76 грн. за 2024 рік, № 837623-24/14-12 від 19.09.2024р. на суму 11 578,59 грн. за 2022 рік; №823193-24/14-12 від 19.09.2024р. на суму 11 576,59 грн. за 2023 рік є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно зі ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Позов задовольнити. 
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 1211,20 грн.
Також, позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 15000 грн. На підтвердження понесених витрат позивачем надано наступні докази: копія Договору про надання правової допомоги № 17/25 від 04.09.2025 року; Квитанція до прибуткового касового ордеру № 17/25 від 04.09.2025 року про оплату послуг з правової допомоги за договором № 17/25 від 04.09.2025 року. 
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з частинами першою - третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію (зокрема, постанови від 20 травня 2020 року у справі №240/3888/19, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, від 11 грудня 2019 року у справі №2040/6747/18), що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 640/194/98/19.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тому, зважаючи на обсяг матеріалів справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, складність справи, значення справи для позивача, суд стягує на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн.
Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6,м. Миколаїв,54005 4ідентифікаційний код 4104027) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.09.2024, задовольнити. 
2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення № 823193-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 2886,24 грн за 2019 рік; № 823179-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 2894,15 грн за 2020 рік; №823186-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 2886,24 грн за 2021 рік, №823145-2411-1423-UA48060010000061913 від 19.09.2024р. на суму 3041,76 грн. за 2024 рік, № 837623-24/14-12 від 19.09.2024р. на суму 11 578,59 грн. за 2022 рік; №823193-24/14-12 від 19.09.2024р. на суму 11 576,59 грн. за 2023 рік. 
3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6,м. Миколаїв,54005, ідентифікаційний код 44104027) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) та у вигляді витрат на правничу допомогу в розмірі 4000 грн (чотири тисячі гривень). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. С. Брагар