ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" січня 2026 р. справа № 826/8389/18
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі – ГУ ДФС у м. Києві, відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 13.03.2018 №Ф-3552-23 на суму 3 644,62 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він як фізична особа не належать до платників єдиного внеску згідно з ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування», а тому, отримавши спірну вимогу, позивач її оскаржив до ДФС України, в якій зазначено про неправомірне «подвійне» нарахування суми ЄСВ за 2014 рік станом на 09.12.2015. Проте, у відповідь йому повідомлено, що заборгованість виникла згідно зобов`язання, самостійно визначеного позивачем у звіті за 2014 рік. Проте, за доводами позивача, навіть при допущенні помилки у звіті, позивач як фізична особа-підприємець не міг протягом 2014 року одночасно знаходитись і на спрощеній, і на звичайній формі оподаткування, і на нього не може бути покладене зобов`язання двічі сплачувати ЄСВ за один той самий період, незалежно від наявності або відсутності помилок. Крім того, позивач вказує, що жодних вимог про сплату недоїмки в 2015-2017 роках не отримував, в тому числі й під час закриття (припинення діяльності) ФОП ОСОБА_1 в січні 2017 року. Як наслідок, позивач вважає, що Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві безпідставно та незаконно склало вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3552-23 від 13.03.2018.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.06.2018 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2018 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
19.09.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від із викладеними запереченнями проти позову. Представник зазначає, що згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів загальна сума заборгованості позивача станом на 28.02.2018 становить 3 644,62 грн, яка виникла згідно зобов`язання, самостійно визначеного у звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску до органів доходів і зборів за 2014 рік. На підставі цих даних ГУ ДФС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2018 №Ф-3552-23, згідно вимог чинного законодавства. Із урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 50-51).
24.09.2018 позивач подав суду відповідь на відзив, у якій наполягає на задоволенні позовних вимог. Так, зазначено, що відповідач у відзиві жодним чином не спростував доводів про те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не міг протягом 2014 року одночасно знаходитись і на спрощеній і на звичайній формі оподаткування, а тому на нього не можу бути покладене зобов`язання двічі сплачувати ЄСВ за один і той же період (2014 рік), незалежно від наявності чи відсутності помилок у податковій звітності (а.с. 55).
На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, судову справу №826/8389/18 передано Івано-Франківському окружному адміністративному суду.
В Івано-Франківському окружному адміністративному суді справа №826/8389/18 зареєстрована 07.04.2025.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2025, справу №826/8389/18 передано судді Кафарському В.В. (а.с. 67).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 прийнято до провадження адміністративну справу №826/8389/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової вимоги та розгляд справи розпочато з початку за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами (а.с. 68-69).
Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.
Згідно з свідоцтвом платника єдиного податку серії А №401439, ОСОБА_1 з податковою адресою: АДРЕСА_1 , перебував з 01.01.2014 на спрощеній системі оподаткування, 2 група, ставка 20% до розміру мінімальної заробітної плати (а.с. 12).
27.03.2018 ОСОБА_2 отримав від ГУ ДФС у м. Києві вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3552-23 від 13.03.2018, у якій зазначена вимога сплатити недоїмку в сумі 3 644,62 грн відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування», призначення платежу - «погашення заборгованості з ЄСВ» (а.с. 13).
При цьому, діяльність позивача як підприємця була припинена 25.01.2017, номер запису 20690060004005757, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 10-11).
30.03.2018 позивач звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою №1/2018, в якій зазначив про неправомірне подвійне нарахування суми ЄСВ за 2014 рік, а також просив, серед іншого, привести у відповідність до законодавства стан електронного кабінету платника з відображенням усіх фактичних показників, а також здійснити перерахунок боргу з урахуванням сплаченого ним єдиного внеску у сумі 912 грн та сплачених штрафних санкцій у сумі 122 грн (а.с. 15-16).
Рішенням про результати розгляду скарги від 26.04.2018 №6220/Г/99-99-11-02-02-75 податковий орган повідомив, що згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів загальна сума заборгованості скаржника станом на 28.02.2018 становить 3 644,62 грн, яка виникла згідно зобов`язання, самостійно визначеного у звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску до органів доходів і зборів за 2014 рік (від 05.02.2015 №1504877943). На підставі цих даних ГУ ДФС у м. Києві сформовано вимогу сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2018 №Ф-3552-23 згідно вимог чинного законодавства. За таких обставин, вимогу про сплату боргу (недоїмки) 13.03.2018 №Ф-3552-23 ГУ ДФС у м. Києві вирішив залишити без змін, а скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 30.03.2018 №1/2018 – без задоволення (а.с. 23-24).
Вважаючи оскаржувану податкову вимогу про сплату боргу протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).
У відповідності до статті 244 КАС України, суд вирішуючи питання, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин та враховуючи період, в якому тривали спірні правовідносини, а також дати застосування фінансових санкцій зазначає, що до правовідносин між сторонами підлягають застосуванню норми права, які діяли в часі на момент їх виникнення.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі – Закон №2464-VI).
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, недоїмка – сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до пункту 2 частини 10 статті 9 Закону №2464-VI, днем сплати єдиного внеску вважається у разі сплати єдиного внеску готівкою – день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі.
Згідно з частиною 6 статті 25 Закону №2464-VI, у разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.
Пунктом 7 частини першої статті 13 Закону №2464-VI визначено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.
Відповідно до положень частини 1-4 статті 25 Закону №2464-VI, рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Відповідно до частини 10 статті 25 Закону №2464-VІ, на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.
Також, відповідно до пункту 2 частини 11 статті 25 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладає на платника єдиного внеску штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
У постановах Верховного Суду від 12.07.2019 по справі №813/753/18 та від 05.05.2020 по справі №813/933/17 зазначено, що визначальним для вирішення справи є встановлення фактів несплати (несвоєчасної) сплати позивачем єдиного соціального внеску на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, а саме зворотного боку облікової картки платника єдиного соціального внеску.
Суд звертає увагу на те, що для підтвердження факту несплати єдиного внеску необхідно встановити, що платник єдиного внеску не вчиняв дії, спрямовані на перерахування єдиного внеску до державного бюджету.
Так, судом встановлено, що позивач як фізична особа-підприємець перебував з 01.01.2014 на спрощеній системі оподаткування на другій групі зі ставкою 20%.
При цьому, позивачем сплачувався єдиний податок з фізичних осіб з січня по грудень 2014 року, що підтверджується виписками з банку ПАТ КБ «Правекс-банк», у яких міститься як сума сплати, так і призначення платежу (а.с. 26-37).
Отже, позивач своєчасно сплачував єдиний податок як фізичною особою-підприємцем, що перебуває на спрощеній системі оподаткування.
З огляду на викладене, суд погоджується із позивачем, що подвійне стягнення відповідного податку за один і той же період є недопустимим.
При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на інформацію у поданому Звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік, оскільки матеріалами справи підтверджено допущену позивачем помилку у ньому, а саме ОСОБА_1 помилково поставив відмітку у графі 1 «Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами-підприємцями» замість графи 2 «Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами-підприємцями, які обрали спрощену систему оподаткування». 
Допущена помилка підтверджується, як уже встановлено судом вище, свідоцтвом платника єдиного податку серії А №401439, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2014 перебуває на спрощеній системі оподаткування (а.с. 12).
Більше того, відповідачем не надано доказів проведеної перевірки, зокрема відповідного акту, який би підтверджував правомірність нарахування податкових зобов`язань спірною вимогою. Так, суд звертає увагу, що у вимозі від 13.03.2018 №Ф-3552-23 у відповідному полі відсутня інформація про номер і дату акта камеральної перевірки (а.с. 13). Також до вимоги від 13.03.2018 №Ф-3552-23 не надано детального розрахунку податкового боргу, що додатково свідчить про протиправність такої вимоги.
При цьому, позивачем було зазначено контролюючому органу на те, що він перебуває на спрощеній системі оподаткування і надано відповідні докази сплати єдиного внеску, в тому числі і в 2014 році, подавши скаргу до ДФС України 30.03.2018, проте, відповідач, не здійснивши належної перевірки, фактично допустив протиправну бездіяльність щодо перевірки обґрунтованості спірної вимоги.
Суд звертає увагу, що передбачені в Законі №2464-VI заходи впливу та стягнення застосовуються у разі несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску, а не у випадку допущення платником помилки, зокрема у поданій звітності, адже допущена помилка у звітності не нівелює факту сплати платником (у даному випадку позивачем ОСОБА_1 ) єдиного внеску, при цьому, факт сплати встановлений під час судового розгляду. 
Здійснення помилки під час подання звіту перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. 
Відтак, дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть слугувати підставою для стягнення недоїмки, застосування штрафів за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №821/1897/17, від 25.03.2019 у справі №823/567/17, від 10.04.2020 у справі №821/844/17 та від 13.01.2021 у справі №820/5282/17.
З огляду на викладене, у відповідача не було підстав для формування податкової вимоги від 13.03.2018 №Ф-3552-23 на суму 3 644,62 грн, а відтак, вона не відповідає ознакам правомірності та підлягає скасуванню.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За приписами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Підсумовуючи все вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 КАС України, слід стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (код ЄДРПОУ 39439980, вул. Шолуденка, 33/19, Київ, 04655) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги – задовольнити. 
Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 13.03.2018 №Ф-3552-23 на суму 3 644,62 грн.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (код ЄДРПОУ 39439980, вул. Шолуденка, 33/19, Київ, 04655) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.
Відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Кафарський В.В.