ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7863/25 Справа № 932/5386/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малінов О. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року                                                 м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №932/5386/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, 3% річних та витрат на правову допомогу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Дніпра від 13 червня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі №932/5386/25, постановлену у складі судді Малінова О.С., -
ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду міста Дніпра з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, 3% річних та витрат на правову допомогу. 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року у справі 932/11618/24 стягнуто на її користь з ОСОБА_2 суму неповернутої позики у розмірі 1 100 доларів США, неустойку за період з 01 листопада 2024 року по 19 листопада 2024 року у розмірі 190 доларів США та 3% річних за період з 01 листопада 2024 року по 19 листопада 2024 року у розмірі 1,71 доларів США.
Оскільки станом на 01 травня 2025 року відповідач грошові кошти так і не повернула, просила суд стягнути з ОСОБА_2 за порушення грошового зобов`язання штрафні санкції згідно ст.625 ЦК України. 

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Дніпра від 13 червня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Не погодившись з таким судовим рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала суду постановлена із порушенням норм процесуального права через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, послався на наявність рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року у справі № 932/11618/24, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Вказує, що справи №932/11618/24 та №932/5386/25 не є тотожними, оскільки предметом позову у справі №932/11618/24 було стягнення суми неповернутої позики та неустойки за період з 01 листопада 2024 року по 19 листопада 2024 року, а предметом позову у справі №932/5386/25 є стягнення неустойки за період з 20 листопада 2024 року по 01 травня 2025 року в порядку ст.625 ЦК України.
Вважає, що суд вказаних обставин не врахував та дійшов необґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції оскаржувану ухвалу Шевченківського районного суду м.Дніпра від 13 червня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі скасувати, та винести постанову про направлення цивільної справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.        

Позивач надіслала до суду апеляційної інстанції заяву з проханням розглянути апеляційну скаргу за її відсутність.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку.
В призначені дати судових засідань - 19 листопада та 17 грудня 2025 року, на адресу суду надішли заяви відповідача з проханням відкласти розгляд справи через перебування її представника на лікарняному та його участь у невідкладних слідчих діях відповідно.
Відповідно до ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
На підтвердження поданих заяв про відкладення розгляду справи, відповідачем не надано суду підтверджуючих документів щодо знаходження іі представника на лікарняному (19.11.25р.) та про його участь у слідчих діях (17.12.25р.). Витребувані матеріали справи, що надішли до суду апеляційної інстанції, взагалі не містять даних про наявність у ОСОБА_2 представника. Це не дає можливості суду визнати наведені останньою підстави для відкладення - поважними.
Враховуючи наведені обставини, з метою дотримання строків розгляду скарги, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, яка закріплює, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 23 квітня 2025 року по справі № 932/11618/24 Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, задоволено частково. Судом вирішено стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 1 291,71 доларів США. У задоволенні вимог щодо визначення про нарахування неустойки та процентів річних органом, що буде здійснювати примусове виконання рішення - відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 211,20 грн та 1 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, у стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено. 

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що є таке, що набрало законної сили рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції і зазначає наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №761/7978/15-ц зроблено висновок щодо неприпустимості розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та щодо властивості судового рішення, що набрало законної сили. Зауважено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору.

За приписами частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц вказано, що підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункти 81, 83, 84).

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №909/243/18 зазначено, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Подібна права позиція щодо визначення предмету спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №916/542/18, від 01 серпня 2019 року у справі №916/1743/18.

Отже, для застосування підстави для відмови у відкритті провадження, передбаченої пункті 2 частини першої статті 186 ЦПК України, необхідна наявність рішення, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами. 

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_2 , просила в порядку ст.625 ЦК України стягнути з відповідача неустойку за період, що виник з 20 листопада 2024 року по 01 травня 2025 року.
Раніше, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року по іншій справі (№932/11618/24) ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 1 291,71 доларів США. У задоволенні вимог щодо визначення про нарахування неустойки та процентів річних органом, що буде здійснювати примусове виконання рішення - відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 211,20 грн та 1 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, у стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.
Між тим, аналізуючи предмет та підстави звернення ОСОБА_1 до суду у справі № 932/5386/25 колегія суддів встановила, що предметом позову у справі №932/11618/24 було стягнення суми неповернутої позики та неустойки за період з 01 листопада 2024 року по 19 листопада 2024 року, тобто за інший період, а отже справи не є тотожними. 

У відповідності до ч.1 ст.189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є, зокрема, остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції, виносячи по даній справі ухвалу про відмову у відкритті провадження, належним чином не дослідив всіх обставини справи та прийшов до передчасного висновку про наявність підстав передбачених п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійсно не дослідив, з урахуванням доводів та заперечень сторін, питання щодо предмету спору в даній справі, а також питання пов`язані з підставами часткового задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 рішенням суду від 23 квітня 2025 року по справі № 932/11618/24. А також не з`ясовано (через відсутність об`єктивної можливості здійснити це на стадії відкриття провадження по справі), зокрема питання чи є аналогічними саме підстави звернення до суду з даним позовом і позовом, про який зазначає суд в оскаржуваній ухвалі.

Стадія підготовчого провадження з огляду на її мету є не формальною, а реальною запорукою здійснення ефективного правосуддя на стадії розгляду справи по суті, тож належне та добросовісне ставлення до стадії підготовчого провадження як з боку суду, так і з боку всіх учасників справи, є таким, що у повній мірі відповідає засадам справедливого правосуддя та завданням цивільного судочинства. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Колегія суддів наголошує, що у справі, що переглядається, питання тотожності позовів більш детально може бути вирішено на стадії підготовчого провадження, за результатами якого суд більш точно може визначитись про наявність спору між сторонами, якій підлягає вирішенню, або наявність остаточного судового рішення саме з цього питання і підстав для закриття провадження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Відповідно до частини 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено передчасну ухвалу, що призвело до неправильного вирішення питання, тому вона підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м.Дніпра від 13 червня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі №932/5386/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, 3% річних та витрат на правову допомогу – скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 17.12.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв