Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
м. Вінниця
19 січня 2026 р.  Справа № 120/10891/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі;
головуючого судді Крапівницької Н.Л., 
розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , його матері - ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 08.08.2025 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечує щодо задоволення позову. Зазначив, що за обставин відсутності особистого розпорядження на випадок полону, грошове забезпечення матроса ОСОБА_2 , в рівних частках в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), підлягають виплаті дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені) - за умови наявності у військовій частині НОМЕР_1 заяви від інших членів сім`ї та витягів з державного реєстру актів цивільного стану.
03.09.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання не погоджується із доводами відповідача і просить задовольнити позов.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 листом № 5695 від 08.06.2024 року сповістив ОСОБА_1 про те, що її син, матрос ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 зник безвісти 05.06.2024 під час захисту Батьківщини в зоні виконання бойових завдань поблизу АДРЕСА_1 .
20.02.2025 ОСОБА_1 зверталася до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату грошового забезпечення належного її сину, ОСОБА_2 , який зник безвісті 05.06.2024.
У вказаній заяві, ОСОБА_1 в графі «Мені відомо/невідомо про інших членів сім`ї та утриманців зниклого безвісти: Донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Батько - ОСОБА_4 ». 
У відповідь на подану заяву військова частина НОМЕР_1 зазначила, що звернулася за уточненням кола осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, а також щодо наявності його особистого розпорядження.
Не погодившись з вказаними доводами відповідача, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ст. 2 Закону №2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 6 ст. 9 Закону №2011-XII встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Так, 07.06.2018 наказом Міністерства оборони України № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (Порядок №260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Розділом ХХХ вказаного Порядку регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.
Грошове забезпечення, в тому числі, одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим (п. 2 Розділ ХХХ Порядку №260).
Також, Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» (Порядок №884 в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Згідно п. 5 Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
У відповідності до п. 7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Тобто, підставою для виплати є заява членів сім`ї, на підставі якої приймається рішення про виплату чи відмову у виплаті грошового забезпечення.
Суд зауважує, що нормами п.п. 4, 5 Порядку №884 врегульована процедура розгляду заяви членів сімей військовослужбовців про виплату грошового забезпечення і на командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) покладено обов`язок розгляду вказаних документів.
Вищевказаними нормами закріплено, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Законодавством чітко встановлено коло осіб які мають право на отримання грошового забезпечення у разі настання події, які регламентовані в розділі XXX наказу №260 від 07.06.3018 та п.7 постановою КМУ № 884 від 30.11.2016 року "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх", тому будь-яке інше довільне трактування вказаних приписів є недопустимим.
З матеріалів справи слідує, що позивач 20.02.2025 звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою та доданими до неї документами про виплату їй грошового забезпечення зниклого безвісти її сина.
Матеріали справи не містять відомостей про прийняття відповідачем рішення про виплату або відмову у виплаті такого грошового забезпечення.
Крім того, в матеріалах справи наявне звернення ОСОБА_1 від 26.06.2025 на гарячу лінію Міністерства оборони України щодо не вирішення питання про виплату грошового забезпечення.
Відповідачем до відзиву долучено лист від 12.07.2025 «відповідь на звернення», в якому останній зазначає, що у військову частину не надходили ні заяви від членів сім`ї ні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян стосовно виплат матроса ОСОБА_2 та вказано, що у випадку надходження на адресу військової частини НОМЕР_1 заяв від членів сім`ї та відповідних витягів для визначення кола осіб, що мають право на такі виплати, то вони будуть належним чином опрацьовані в строки визначенні чинним законодавством. 
Водночас, як уже зазначалося вище, підставою для виплати є заява членів сім`ї, на підставі якої приймається рішення про виплату чи відмову у виплаті грошового забезпечення.
Тобто, наявність самого права на виплати, законодавство пов`язує з вчиненням активної дії для одержання виплати, а саме, подання заяви.
Вказаним право скористалася лише мати безвісти зниклого ОСОБА_2 , іншого суду не надано.
Крім того, з наведеного вище правового регулювання слідує, що Порядок визначає перерозподіл часток грошового забезпечення виключно у разі письмової відмови осіб від виплати грошового забезпечення.
Поряд із цим, суд констатує, що у відповідності до вимог Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) за наслідком розгляду поданих документів приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі. Конкретна форма такого рішення чи письмового повідомлення чинним законодавством не визначена.
Однак, відповідачем, жодного із зазначених вище рішень не прийнято, що свідчить про те, що останнім допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не розгляді належним чином поданих позивачем документів та не прийнятті рішення, передбаченого п.5 Порядку №884.
З огляду на викладене вище, суд прийшов до переконання про те, що встановлені обставини свідчать про здійснення не належного розгляду поданих позивачем документів, а також, не визначено відповідачем належним чином її право (чи його відсутність) на виплату грошового забезпечення. 
Натомість, на переконання суду, вирішення цього питання у судовому порядку у спосіб, який обрала позивач, є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень - відповідача, яке допускається та вважатиметься виправданим у даному спірному випадку, лише після прийняття відповідачем відповідного рішення.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідачем у спірному рішенні не надано жодної правової оцінки наданим позивачем документам, що свідчить про неналежний розгляд заяви позивача від 20.02.2025.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій, які є предметом оскарження, надано не було.
Суд зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
У даній справі судом встановлено, що відповідач в ході опрацювання поданих позивачем документів для виплати грошового забезпечення її зниклого безвісти сина не прийняв, як вимагає п. 5 Порядку №884, обґрунтованого рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
Суд звертає увагу відповідача в/ч НОМЕР_1 , що під час розгляду заяви позивача, розгляд якої було проведено формально відповідачем, а тому, ним не було встановлено коло осіб, які мають право на відповідну виплату, не перевірено належним чином наявність/відсутність осіб на утриманні військовослужбовця, який є безвісті зниклим; не встановив чи має позивач відповідне право, в порядку черговості, визначеної ч.6 ст.9 Закону №2011-XII та ототожним позивача із особами, які повинні перебувати на утриманні військовослужбовця; не визначив належний розмір частки грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, за умови наявності такого права, у позивача.
Таким чином, суд дійшов висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду заяви позивача від 20.02.2025, та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 20.02.2025 про виплату грошового забезпечення безвісно зниклого військовослужбовця та прийняти рішення, передбачене пунктом 5 Порядку №884, з урахуванням висновків суду, а тому, позов задовольнити частково.
Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 20.02.2025 щодо виплати грошового забезпечення безвісти зниклого військовослужбовця ОСОБА_2 .
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.02.2025 про виплату грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісті 05.06.2024, з урахуванням висновків суду у рішенні по справі. 
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Суддя підпис  Крапівницька Н. Л.
Згідно з оригіналом 
Суддя:
Секретар