ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 757/22189/22-ц
провадження № 61-11171св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - держава Україна в особі Кабінету Міністрів України,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року в складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року в складі колегії суддів: Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що він мешкав в смт. Талаківка м. Маріуполь Донецької області та є фермером, керівником Фермерського господарства «Селянське господарство по вирощуванню, переробці та реалізації сільськогосподарської продукції «Сім`я» (далі - ФГ «Сім`я»), вирощуючи на полях сільськогосподарську продукцію.
03 серпня 2015 року позивач на тракторі, який належав зазначеному фермерському господарству, обробляв поле біля місця свого проживання в смт. Талаківка та підірвався на протитанковій міні, внаслідок чого отримав тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент їх заподіяння. Це підтверджується медичною документацією та висновком судово-медичної експертизи від 24 лютого 2016 року № 55.
У результаті отриманого поранення позивач отримав статус особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни згідно з рішенням міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції № 2/ІІІ/10 від 14 лютого 2019 року, яка встановила факт одержання поранення позивачем від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03 серпня 2015 року в районі проведення АТО, та посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни від 14 березня 2019 року серії НОМЕР_1 .
Вказаний підрив на міні стався внаслідок терористичного акту на території проведення АТО, яка на той час була підконтрольна українській владі, без обмеження доступу та не розмінування території в смт. Талаківка м. Маріуполь Донецької області. Тому, саме держава Україна зобов`язана відшкодувати позивачу моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях і хвилюваннях, спричинених каліцтвом та ушкодженням здоров`я внаслідок терористичного акту.
Факт підриву на міні позивача також підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12014050800001750 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною другою статті 258 КК України та актом про пожежу від 05 серпня 2015 року. У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнано потерпілим, але на теперішній час жодній особі не повідомлено про підозру, досудове розслідування триває. Більше ніж сім років держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, у зв`язку з чим позивач не має можливості стягнути спричинену йому моральну шкоду із винних осіб.
Шкода, завдана внаслідок підриву на міні, що призвело до заподіяння каліцтва та ушкодження здоров`я, сталася через незабезпечення Україною безпеки шляхом розмінування території або обмеження доступу до неї, а також відсутність ефективного розслідування зазначеного злочину і встановлення винних осіб, тому підлягає стягненню саме з держави Україна.
З огляду на викладене ОСОБА_1 просив стягнути з держави Україна на його користь за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду у розмірі 2 000 000,00 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави Україна відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок ушкодження здоров`я в період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний випадок.
У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із каліцтвом та неефективним розслідуванням злочину.
Враховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 за статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
Позивач заявив вимогу про стягнення з держави Україна на відшкодування моральної шкоди, завданої йому бездіяльністю, що виявилася у не розмінуванні територій, що призвів до його каліцтва, посилаючись на те, що держава Україна є відповідальною за порушення права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних (далі - Конвенція).
Проте сам по собі факт отримання каліцтва внаслідок поранення від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції (зокрема, в межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава в межах її кордонів з незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти росії (щодо Криму)» (Ukraine v. Russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення в межах кордонів України (зокрема, і в періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, в тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.
За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому: негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку; позитивний обов`язок має два різновиди: матеріальний, за яким держава повинна встановити законодавчі положення, які захищали б життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб.
Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходів, які усунули б ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоб не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар.
Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретних заходів, спрямованих на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68); процесуальний, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоб бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя.
Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року в справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.
Суд погодився з тим, що отримання позивачем інвалідності внаслідок поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03 серпня 2015 року на території проведення антитерористичної операції, є непоправною та безперечно зумовлює сильні моральні страждання для нього. Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 травня 2022 року в справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20), проблема такої справи полягає не лише в тому, чи страждав морально позивач, не лише в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці його страждання, навіть не стільки в тому, який нормативний припис необхідно застосувати для присудження відповідного відшкодування.
Позивач не обґрунтував, що держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які усунули б ризик ушкодження його здоров`я, що держава знала про можливість знаходження на полі, де працював ОСОБА_1 мін у зв`язку зі збройною агресією рф і могла вжити, але не вжила заходів з розмінування вказаного поля чи обмеження доступу до нього та усунення ризику для здоров`я позивача.
Поранення (ушкодження здоров`я) позивача від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03 серпня 2015 року на території проведення антитерористичної операції та виконання державою Україна позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на її життя не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.
Тому відсутні підстави для відповідальності держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я позивача.
За таких обставин позивач не обґрунтував вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на його здоров`я.
Саме по собі посилання на порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції, в межах контрольованої Україною території, без встановлення факту невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї, у зв`язку з чим суд вважав, що відсутні підстави для висновку про невиконання державою Україна позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом.
Щодо посилання позивача на те, що держава Україна не виконала належним чином свій позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування факту ушкодження його здоров`я, суд зазначив, що силові дії рф проти України тривають з 20 лютого 2014 року, наслідком такої збройної агресії стала, зокрема окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у зв`язку із зазначеним фактично з причин, незалежних від органів досудового розслідування, не є можливим завершити всю сукупність запланованих заходів та процесуальних дій в рамках досудового розслідування кримінального провадження щодо отримання позивачем інвалідності внаслідок поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння.
У постанові від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Натомість, позивач лише вказав на відсутність ефективного незалежного розслідування кримінального провадження за фактом отримання ним поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння, однак не мотивував, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначив, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування. За таких обставин доводи позивача в цій частині є безпідставними.
У визначених у частині другій статті 1167 ЦК України випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача).
Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем того факту, що його каліцтво відбулося саме внаслідок дій держави України, зокрема, позивач не довів свої вимоги про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив фактів (обставин), за яких можна було б стверджувати про порушення державою Україною конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя та здоров`я. Не встановлено і під час розгляду справи жодного факту невиконання чи неналежного виконання саме державою Україною її обов`язків з гарантування зазначених прав.
У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на відсутність протягом семи років ефективного розслідування за фактом отримання ним тілесних ушкоджень внаслідок підриву трактору під його керуванням на протитанковій міні та стверджував, що Держава Україна належним чином не виконала її позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування цього факту.
Так, надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
Але, у справі, яка переглядається, позивач лише вказав на відсутність ефективного розслідування кримінального провадження за фактом заподіяння йому тілесних ушкоджень внаслідок підриву на протитанковій міні у полі поблизу в смт. Талаківка м. Маріуполь Донецької області, однак не мотивував, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначив, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування.
У цій справі позивач не довів належними доказами всі елементи складу правопорушення, за вчинення якого він бажав притягнути державу Україну до цивільної відповідальності.
Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 січня 2023 року (справа № 265/6582/16-ц) та у постанові від 26 лютого 2020 року (справа № 423/450/16-ц) є нерелевантними спірним правовідносинам, оскільки стосуються відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням (знищенням) нерухомого майна внаслідок терористичного акту.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку, що встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не свідчать про наявність підстав для відповідальності держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я ОСОБА_1 , а також позитивного процесуального обов`язку щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування факту ушкодження здоров`я позивача.
Наведене повністю узгоджується з правовими висновками, викладеними у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 419/3824/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 233/338/18.
Отже, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, встановив обсяг прав та обов`язків сторін, застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надав повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У серпні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Ященко І. О. Просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
існує необхідність відступлення від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, та в постановах Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 419/3824/17, від 11 серпня 2022 року в справі № 233/338/18, які використані судами першої та апеляційної інстанції при винесенні рішень, зважаючи на їх неузгодженість з практикою ЄСПЛ, Міжнародним гуманітарним правом, Конвенцією з прав людини, необґрунтованість та помилковість;
суди помилково не застосували до спірних правовідносин статті 3, 8, 27 Конституції України, статтю 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 23, 1167, 1168, 1173 ЦК України, не врахували практику Європейського суду з прав людини, а тому дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову;
суд першої інстанцій, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування державною моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок терористичного акту, застосувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 635/6172/17. Позивач не згодний з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у згаданій постанові, про те, що моральна шкода є «майном» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції і, відповідно, про можливість застосування до спірних правовідносин концепції «легітимного очікування». Станом на 03 серпня 2015 року (день підриву на міні позивача) держава Україна не відступала від зобов`язань, визначених статтею 2 Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей, а тому має нести відповідальність за невиконання позитивних зобов`язань;
наказом керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України від 07 квітня 2014 року № 33/55т «Про проведення антитерористичної операції» територію Донецької та Луганської областей визначено районом проведення антитерористичної операції (далі - АТО), а отже, держава Україна не могла не знати про наявність реальної загрози життю та здоров`ю громадян та мала вжити всіх можливих заходів щодо їх убезпечення;
держава Україна під час травмування позивача здійснювала ефективний контроль над територією, на якій його було поранено. Про це свідчить те, що на місце підриву виїжджали представники пожежної частина, Національної поліції України, Управління СБУ у Донецькій області, швидка допомога с. Талаківка, тобто територія знаходилась під ефективним контролем держави та її органів. Уповноважені органи держави видали позивачу дозвіл на пересування і проведення робіт на тракторі в полі від 23 квітня 2015 року за № 6566, що підтверджується листом Управління СБУ у Донецькій області від 01 березня 2016 року № 56/11/В-55/11/117, тим самим запевнили його щодо безпечності знаходження на території, де в подальшому він отримав травму. З 2014 року Україна і особливо Донецька та Луганська області, є однією із найзабруднених вибухонебезпечними предметами країн у світі, а через активні бойові дії в районі Маріуполя Донецької області в 2014-2015 роках, що є загальновідомими фактом, небезпека від мін для життя людей, які мешкали в цій місцевості і в с. Тололаївка, була достатньо великою. І про це не могли не знати територіальні органи Державної служби України з надзвичайних ситуацій, оперативно-рятувальна служба цивільного захисту, органи місцевого самоврядування. Тому державні органі України в цій справі не виконали свого позитивного зобов`язання в районі травмування позивача, а саме не провели обстеження та розмінування території, не обмежили доступ до небезпечних земельних ділянок, а навпаки надали дозвіл на проведення робіт на них. За таких обставин висновки судів про те, що відповідач не міг знати про наявність загрози життю та здоров`ю позивача, як мешканця Донецької області, та не повинен нести зобов`язання щодо захисту його життя та здоров`я, не відповідають обставинам справи;
держава повинна була піклуватися про безпеку своїх громадян не тільки в день їх травмування, а заздалегідь, на упередження таких подій, створюючи для цього певні умови, попереджаючи населення про наслідки можливого замінування території і пропонувати можливі шляхи зменшення загрози травмування та загибелі, своєчасно провести обстеження територій на предмет їх можливого мінування та упередження негативних наслідків від мінування сільськогосподарських земель. Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно, необґрунтовано вирішили, що за заподіяні моральні страждання позивачу не повинна нести відповідальність держава Україна, хоча в цій справі наявні та доведені порушення державою Україна позитивного матеріального обов`язку гарантування права на життя за статтею 2 Конвенції і відповідальність за це має настати;
у статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає відповідальність рф за шкоду завдану Україні, а не її громадянам, і відповідно до норм та принципів міжнародного права, а не національного законодавства України. Тобто, зазначена норма може бути застосована в разі виплати Україною своїм громадянам компенсації за зруйноване житло і відповідно понесених нею збитків. І вже  після цього, в порядку міжнародних норм права, Україна має право вимагати від рф відшкодування цієї шкоди. Прямого стягнення громадянами України шкоди з росії міжнародне право не передбачає.
запропонований засіб захисту в висновках, викладених в пунктах 49, 50 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №635/6172/17, і застосований судами в цій справі, а саме звернення вимог щодо відшкодування шкоди до росії, скасовуючи (ігноруючи) імунітет російської федерації, не відповідає нормам національного та міжнародного права щодо гарантування державою ефективного засобу правового захисту в національному органі, передбаченого статті 13 Конвенції, що є підставою для відступу від таких висновків;
суди ухвалили рішення без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду, неправильно застосували норми матеріального права. Так, при розгляді справи № 635/6172/17, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про невиконання державою позитивного матеріального обов`язку має місце у випадку: - відсутності законодавчих положень, які би захищали життя людини, та передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя; - не вжиття обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб; - невиконання державою позитивного процесуального обов`язку має місце бути у випадку не забезпечення об`єктивного й ефективного розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Всі перелічені випадки наявні в даній справі, підтверджуються матеріалами справи, але не враховані судом першої та апеляційної інстанцій при винесені рішень, що оскаржуються;
Україна не відступала станом на серпень 2015 року від своїх зобов`язань за Конвенцією, а тому мала позитивні зобов`язання щодо розробки закону, норми якого передбачали б компенсаторний механізм відшкодування шкоди постраждалим цивільним особам від збройного конфлікту, в тому числі їх здоров`ю та життю. Постанова Кабінету Міністрів України № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації», на яку посилаються суди в оскаржуваних рішеннях, прийнята лише 22 березня 2022 року. Як вбачається зі змісту Порядку, він не встановлює правовий механізм відшкодування моральної шкоди, заподіяної пораненням чи загибеллю людини внаслідок терористичного акту, а лише встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії рф, та відповідальних осіб за визначення розміру такої шкоди та збитків. Законодавство, яке регулює порядок відшкодування Україною шкоди під час АТО (ООС) цивільним особам, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент звернення позивача до суду з позовом;
зобов`язання судом саме позивача доводити вину держави порушують принципи захисту прав людини, застосовні Конвенцією, за змістом яких саме держава повинна довести той факт, що вона здійснила усі дії для збереження життя мирних жителів та попередження їх про небезпеку, і  нею не порушений позитивний обов`язок, передбачений статтею 2 Конвенції;
позивач також обґрунтовував невиконання державою позитивного процесуального обов`язку, але не тільки відсутністю кінцевого результату розслідування обставин отримання поранення, а й відсутністю будь - яких заходів спрямованих на встановлення та покарання винних у цьому. За дев`ять років розслідування кримінальне провадження не має жодних результатів, а державою не доведено, що слідчими органами здійснені розумні заходи для забезпечення ефективного розслідування злочину за фактом отримання тяжких тілесних ушкоджень позивачем. Проте цим обставинам суди першої та апеляційної інстанцій належної оцінки не надали. Крім того, враховуючи час, з якого було відкрито кримінальне провадження, строки проведення досудового розслідування не можна вважати розумними;
оскільки правоохоронними органами держави не встановлено особу, яка вчинила злочин, позивач не має можливості тривалий час звернутися до такої особи з цивільним позовом щодо компенсації моральної та матеріальної шкоди. Тому відповідальність з відшкодування шкоди і повинна нести держава, яка порушила позитивний процесуальний обов`язок.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У жовтні 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив, який підписаний особою, яка дії від імені Кабінету Міністрів України, - ОСОБА_3 . Просить у задоволенні вимог касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити.
Відзив обґрунтований тим, що:
належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди);
реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, який має бути встановлений в окремому законі. Відповідно частини другій статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», в порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі. З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання відшкодування поставлена в залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом здоров`ю громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами;
передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави Україна відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок ушкодження здоров`я в період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний випадок. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із каліцтвом та неефективним розслідуванням злочину. Таким чином, що суди першої та апеляційної інстанції правомірно дійшли висновку, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відповідно до статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»;
поранення (ушкодження здоров`я) позивача від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03 серпня 2015 року на території проведення антитерористичної операції та виконання державою Україна позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на її життя не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. Тому відсутні підстави для відповідальності держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я позивача;
позивач жодним чином не обґрунтував вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на його здоров`я. Саме по собі посилання на порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції, в межах контрольованої Україною території, без встановлення факту невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї, у зв`язку з чим суд обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для висновку про невиконання державою Україна позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом;
отже, рішення судів є законними й обґрунтованими;
суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали їм належну правову оцінку.
Короткий зміст відповіді на відзив
У жовтні 2024 року від  ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, яка підписана представником ОСОБА_2 .
У відповіді на відзив зазначено, що:
доводи відповідача, викладені в відзиві, які на його думку є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, є необґрунтованими й такими що не узгоджуються з нормам матеріального права та обставинам справи;
відзив в більший частині тексту містить копіювання норм права, висновків, викладених в рішенні ЄСПЛ та Великої Палати Верховного Суду, які не стосуються обставин цієї справи і не спростовують доводів касаційної скарги;
в позові та касаційній скарзі ОСОБА_1 не зазначав, що має очікування щодо компенсації моральної шкоди за отримане тяжке поранення на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» і не посилався на цей закон, як на підставу позовних вимог;
позивач не згоден з зазначеним відповідачем у відзиві висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 635/6172/17, застосованим судами в оскаржуваних рішеннях у цій справі про те, що моральна шкода є "майном" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції і, відповідно, про необхідність застосування до неї концепції "легітимного очікування" в контексті цієї ж статті. В касаційній скарзі позивачем доволі розгорнуто обґрунтована позиція з посиланням на практику ЄСПЛ, про те що застосування статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції має в основі захист порушеного майнового за своєю природою права особи, про економічну та грошову сферу застосування. Натомість, відшкодування моральної шкоди є юридичним захистом права особи, способом компенсації втрат немайнового характеру;
держава Україна під час травмування позивача здійснювала ефективний контроль над територією, на якій його було поранено. При цьому державні органі України в цій справі не виконали свого позитивного зобов`язання в районі травмування позивача, а саме не провели обстеження та розмінування території, не обмежили доступ до небезпечних земельних ділянок, а навпаки надали дозвіл на проведення робіт на них;
отримання позивачем у серпня 2015 року тяжких тілесних ушкоджень, в результаті підриву на протитанковій міні на території підконтрольній українській владі, що в подальшому призвели до стійкої втрати працездатності, фізичним вадам, моральним стражданням знаходяться в прямому наслідковому зв`язку з бездіяльністю державних органів, які не здійснили своєчасну перевірку та розмінування території, до якої надали доступ і дозвіл на сільгоспроботи, не виконали превентивних заходів щодо попередження населення і безпосередньо позивача щодо можливої небезпеки, не здійснили заходів щодо утворення територій безпеки на лінії розмежування. При цьому держава не надала ніяких доказів, що вона вживала необхідних заходів для обстеження, розмінування, попередження травмування позивача, огороджувала територію і виставляла обмежувальні знаки, проводила роботи щодо розмінування території с. Талаківка Донецької області, попереджала населення про небезпеку перебування в полі на місці ведення господарської діяльності та про способи їх уникнення. Тобто державні органи ДСНС, поліції повинні були це робити, але не зробили цього і позивач в результаті такої бездіяльності, отримавши дозвіл на виконання польових   робіт в полі, отримав мінно-вибухову травму і з успішного підприємця перетворився в особу з інвалідністю 2 групи, з обмеженою можливістю пересування і функціонування правої руки;
зобов`язання судом саме позивача доводити вину Держави порушують принципи захисту прав людини, застосовні Конвенцією, за змістом яких саме держава повинна довести той факт, що вона здійснила усі дії для збереження життя мирних жителів та попередження їх про небезпеку, і нею не порушений позитивний обов`язок, передбачений статтею 2 Конвенції.
відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди життю та здоров`ю є самостійною підставою відповідальності держави за бездіяльність її органів та посадових осіб. Протягом дев`яти років держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, через що позивач не має можливості стягнути спричинену йому моральну шкоду з винних осіб, а тому вимушений звернутися з цим позовом до відповідача.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 09 серпня 2024 року указані в ухвалі недоліки було усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 757/22189/22-ц та витребувано справу із суду першої інстанції.
У листопаді 2024 року матеріали справи № 757/22189/22-ц надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2025 року справу призначено судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 06 вересня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах; необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що відповідно фабули із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12014050800001750 від 03 серпня 2015 року до чергової частини Іллічівського РВ Маріупольського МУ ГУ МВС в Донецькій області надійшло повідомлення про те, що 03 серпня 2015 року бригадою ШМД до МЛ № 1 був доставлений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з множинними осколковими пораненнями правого передпліччя, опіки 1 та 2 ступеню, правого стегна та правої голені, зі слів підірвався на міні поблизу смт. Талаківка.
Відповідно до рішення міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції від 14 лютого 2019 року № 2/ІІІ/10 установлено факт одержання ОСОБА_1 поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03 серпня 2015 року на території проведення антитерористичної операції.
Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з 14 березня 2019 року.
Надалі позивач тривалий строк стаціонарно лікувалася, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хворого.
Згідно із висновком експерта Бюро психологічних досліджень Журавльової М. О. від 18 лютого 2022 року № 09/21 за результатами проведення психологічної експертизи у ОСОБА_1 наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості та виникли внаслідок мінно-вибухових травм, отриманих під час роботи у полі, поблизу с. Талаківка Маріупольського району. ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 2 000 000,00 грн.
Загальновідомим є факт, що у лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», в Україні введено військовий стан, який діє й до цього часу.
Позиція Верховного Суду
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
Держава не несе майнової відповідальності перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього Кодексу у редакції, чинній до 03 липня 2020 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною (пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18)).
Відповідно до частини другої статті 1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
ЄСПЛ, проаналізувавши норми статті 1177 ЦК України у редакції, чинній до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13, поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, зазначив, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.
ЄСПЛ зазначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним, оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави.
З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08 і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).
Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»).
З огляду на зміст вказаних норм Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі.
Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
Більше того, у законодавстві України не визначено не лише процедури виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чітких умов, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому, як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35).
Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заява № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50).
Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави Україна відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачці внаслідок каліцтва під час терористичного акту в період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи не підконтрольній Україні - мав місце вказаний акт.
У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачки щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку із каліцтвом у період проведення АТО.
Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (провадження № 12-23гс20), від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20).
Європейський суд з прав людини вказав, що Суд погоджується з Урядом, що не було достатньої правової підстави ні в законодавстві, ні в судовій практиці для стверджуваного права заявника на компенсацію від держави за знищення його автомобіля, яке може бути захищене в судовому порядку. Звідси випливає, що заявник не може стверджувати, що, з огляду на стан українського законодавства на відповідний час та на даний час, він мав законні очікування на отримання такої компенсації з Державного бюджету. Звідси випливає, що ця частина скарги заявника за статтею 1 Протоколу № 1 є несумісною ratione materiae у розумінні підпункту «а» пункту 3 статті 35 Конвенції. Оскільки заявник також скаржиться на те, що сама по собі неспроможність українського парламенту прийняти додаткове законодавство, яке передбачало б право на компенсацію, що підлягає примусовому виконанню, у ситуаціях, подібних до цієї, та встановлювало б умови та порядок здійснення такого права, сама по собі порушувала обов`язки держави-відповідача, що випливають зі статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції. 1 до Конвенції, Суд з самого початку підкреслює, що обов`язок держави захищати право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, не є абсолютним і не може виходити за межі того, що є розумним за даних обставин. Тим не менш, не маючи необхідності визначати, чи можна в обставинах цієї справи тлумачити статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції як таку, що породжує зобов`язання запровадити механізм відшкодування шкоди, завданої терористичними актами, Суд вважає, що ця частина скарги заявника в будь-якому випадку є неприйнятною для втрати статусу жертви у розумінні статті 34 Конвенції та практики Суду. Дійсно, Суд зазначає, що у національному провадженні, порушеному заявником, Верховний Суд визнав неспроможність держави запровадити належний механізм відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, і присудив заявнику приблизно 332 євро компенсації за це упущення (ЄСПЛ «FUTORNYAK v. UKRAINE», від 04 червня 2024 року, пункти 30, 31, № 41678/20).
Ураховуючи наведене, правильним є висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
Крім того, позивач заявив вимогу про стягнення з держави Україна на відшкодування моральної шкоди, завданої їй терористичним актом, що призвів до її каліцтва, посилаючись на те, що держава Україна є відповідальною за порушення права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).
Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).
Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції).
Самі по собі факти загибелі (каліцтва) людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема й у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.
Згідно зі статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому:
1) негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку;
2) позитивний обов`язок має два різновиди:
- матеріальний, за яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб.
Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходів, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар.
Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретних заходів, спрямованих на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68);
- процесуальний, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя.
Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальним для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20) виклала правовий висновок, у якому зазначила, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак проблема у подібних справах полягає в тому, щоби встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією держави України у сенсі статті 1 Конвенції та чи порушила держава Україна певні свої обов`язки з тих, які випливають з указаної статті.
У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування державою Україна шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).
Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку рф, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення)).
Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії рф (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1, схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала рф державою-агресором (абзац шостий Звернення).
У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).
27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).
Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). рф своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.
02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування рф та окупаційна адміністрація рф встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається
суди встановили, що:
-                 03 серпня 2015 року бригадою ШМД до МЛ № 1 був доставлений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з множинними осколковими пораненнями правого передпліччя, опіки 1 та 2 ступеню, правого стегна та правої голені, зі слів підірвався на міні поблизу смт. Талаківка;
-                 рішенням міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції від 14 лютого 2019 року № 2/ІІІ/10 установлено факт одержання ОСОБА_1 поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03 серпня 2015 року на території проведення антитерористичної операції;
-                 згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з 14 березня 2019 року;
-                 надалі позивач тривалий строк стаціонарно лікувалася, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хворого.
завдання позивачу тяжких тілесних ушкоджень та перебування його тривалий час на лікуванні безперечно зумовлює сильні моральні і фізичні страждання для нього;
проте як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20), проблема такої справи полягає не лише в тому, чи страждала морально позивач, не лише в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці його страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис необхідно застосувати для присудження відповідного відшкодування, а в тому, чи має за заподіяні моральні страждання позивача нести цивільну відповідальність саме держава Україна. І якщо так, то за порушення нею якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати;
ОСОБА_1 посилався на те, що каліцтво та ушкодження здоров`я йому було заподіяно внаслідок порушення державою Україною своїх обов`язків щодо розмінування території АТО або обмеження доступу до неї;
сам по собі факт отримання каліцтва внаслідок поранення від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції (зокрема, в межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава в межах її кордонів з незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти росії (щодо Криму)» (Ukraine v. Russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення в межах кордонів України (зокрема, і в періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, в тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави;
позивач не обґрунтував, що держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які усунули б ризик ушкодження його здоров`я, а також, що держава знала про можливість знаходження на полі, де працював ОСОБА_1 , мін у зв`язку зі збройною агресією рф і могла вжити, але не вжила заходів з розмінування вказаного поля чи обмеження доступу до нього з метою усунення ризику для здоров`я позивача;
тому суди зробили обґрунтований висновок про недоведеність позивачем того факту, що його каліцтво відбулося саме внаслідок дій держави України, зокрема, позивач не довів свої вимоги про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив фактів (обставин), за яких можна було б стверджувати про порушення державою Україною конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя та здоров`я. Не встановлено і під час розгляду справи жодного факту невиконання чи неналежного виконання саме державою Україною її обов`язків з гарантування зазначених прав.
Крім того, представник позивача у касаційній скарзі посилався на відсутність ефективного незалежного розслідування за фактом ушкодження його здоров`я протягом майже дев`яти років та стверджував, що держава Україна належним чином не виконала свій позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування цього факту.
ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у разі скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також зазначив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема з урахуванням складності справи, поведінки заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Верховний Суд також враховує, що силові дії рф проти Україна тривають з 20 лютого 2014 року. Наслідком такої збройної агресії стала, зокрема окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у зв`язку із зазначеним фактично з причин, не залежних від органів досудового розслідування, не видається можливим завершити всю сукупність запланованих заходів та процесуальних дій у межах досудового розслідування кримінального провадження.
У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Водночас у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 лише вказав на відсутність ефективного незалежного розслідування кримінального провадження за фактом ушкодження його здоров`я, але не мотивував, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначив, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 233/338/18 (провадження № 61-420св20), від 27 липня 2022 року у справі № 219/2477/20 (провадження № 61-9730св21), від 08 лютого 2023 року у справі № 423/847/20 (провадження № 61-12412св22) та ін.
За таких обставин доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Колегія суддів відхиляє посилання позивача на наявність дозволу від держави  на пересування і проведення робіт на тракторі в полі, оскільки ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі він на ці обставини не посилався; зазначений в касаційній скарзі дозвіл не міститься в матеріалах справи.
Крім того, ОСОБА_1 не обгрунтував належним чином необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, на які посилались суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування правильних по суті судових рішень, оскільки ґрунтуються необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суд надав належу оцінку. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що внаслідок збройної агресії рф Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, яких завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові № 326.
Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом, як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії рф, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 постанови № 326). Одним з основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб з інвалідністю, зокрема дітей з інвалідністю, які отримали інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних внаслідок бойових дій і пов`язаних із ними нещасних випадків, яким надаються соціальні гарантії та різні види державної соціальної допомоги (абзац шостий підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).
Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).
Отже, держава Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, каліцтва цивільних осіб через збройну агресію рф. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                В. І. Крат
Судді:                                                                                            Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко