Справа № 346/2385/25
Провадження № 2/346/173/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

05 лютого 2026 р.	м. Коломия 	

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі: 
головуючої - судді Третьякової І.В.
за участю секретаря - Гжибовського А.А.
представника відповідача – Репало О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
У С Т А Н О В И В:
14.05.2025р. ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позиції сторін. 
В обгрунтування позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» зазначило, що 15.10.2024р. з ОСОБА_1 в електронній формі був укладений кредитний договір №15.10.2024-100002175, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 8000,00 гривень на строк 98 днів. За користування кредитом встановлено проценту ставку «Стандарт» у розмірі 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 4 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів. Процента ставка «Економ» фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Комісія за надання кредиту 5% від суми кредиту та становить 400 грн., комісія за обслуговування кредитної заборгованості 400 грн. у кожному з 3 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Неустойка 100,00 грн., яка нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Умовами договору передбачено, що кредит надається на умовах його строковості, платності та поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача НОМЕР_1 . Позивач виконав взяті на себе зобов`язання та здійснив перерахування обумовленої суми кредиту на рахунок позичальника. Однак, ОСОБА_1 умови договору належним чином не виконала та у визначений строк кредитні кошти не повернула відсотки і комісію не сплатила, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 19760,00 грн., з яких: 8000,00 грн. – заборгованість по тілу кредиту, 6160,00 грн. – заборгованість по процентам, 400,00 грн. – комісія, 1200,00 грн. – додаткова комісія та 4000,00 грн. - неустойка. Оскільки неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань порушує права ТОВ «Споживчий центр», позивач просив стягнути з відповідачки вказану суму боргу та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. 

02.10.2025р. представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду письмовий відзив в якому зазначив, що ОСОБА_1 заперечує укладення кредитного договору №15.10.2024-100002175 та отримання за ним кредитних коштів. Номер карти, на яку начебто було здійснено переказ грошових коштів в сумі 8000,00 грн. відповідачу не належить, хто отримав вказані кошти їй не відомо. Представлені ТОВ «Споживчий кредит» докази в своїй сукупності не підтверджують наявність договірних відносин з відповідачем та виконання кредитодавцем своїх зобов`язань саме на користь ОСОБА_1 . Також представник зазначив, що отримавши вимогу повернути начебто отримані кредитні кошти, ОСОБА_1 27.08.2025р. звернулася із заявою до поліції щодо вчинення відносно неї шахрайських дій невідомими особами, які заволоділи її персональними даними, отримали доступ до її старого номеру телефону, до системи «Приват24» та оформили на її ім`я кредитний договір. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а отже не може бути належним доказом наявності у відповідача заборгованості. Просив врахувати дані обставини та відмовити в задоволенні позову. 

Відповідь на відзив до суду не надходила. 

Процесуальні рішення у справі.
Ухвалою від 27.05.2025р. у справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання з викликом сторін.
Ухвалою від 21.10.2025р. за клопотанням представника позивача витребувано з АТ КБ «Приватбанк» інформацію про те, на чиє ім`я емітувалась (видавалась) банківська карта № НОМЕР_2 та інформацію про рух коштів по банківському рахунку № НОМЕР_2 за 15.10.2024р.

Розгляд справи. 
В судове засідання представник позивача не з`явився, в прохальній частині позовної заяви позивач просив розглянути справу за відсутності їхнього представника. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. 
Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених ним у відзиві. Зокрема вказав, що ОСОБА_1 кредитного договору з ТОВ «Споживчий кредит» не укладала, кредитні кошти не отримувала та ними не користувалась, є постраждалою від шахрайських дій невідомих осіб, а тому не повинна відповідати за вказаними борговими зобов`язаннями перед позивачем. 
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Фактичні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 15.10.2024-1000021875, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора Е675 (а.с.11-17).
Відповідно до умов договору, сума кредиту - 8000 грн, строк на який надається кредит - 98 дні з дати його надання (15.10.2024); дата повернення кредиту - 20.01.2025 (пункти 1-4).
Продовження строку кредитування/строку виплати кредиту/ строку договору не передбачено (п.5).
Процентна ставка – «Стандарт» - фіксована незмінна процента ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом протягом перших 4 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів (п.6). 
Процента ставка «Економ» фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт» (п.7).
Комісія, пов`язана з наданням кредиту – 5% від суми кредиту та дорівнює 400 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно графіку платежів (п.8). 
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 400 грн., у кожному з 3 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування нараховується кредитором та обліковується в перший день кожного з 3 періодів, наступних за першим черговим періодом, сплачується згідно графіку платежів (п.9). 
Пунктом 14 визначено графік платежів, який передбачає дати початку та закінчення кожного з чергових періодів користування кредитом, а також суми, які підлягають до сплати в кожний період. 
Неустойка - 100 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання (п.17).
Зарахування коштів здійснюється на банківський рахунок позичальника, номер електронного платіжного засобу 5457-08ХХ-ХХХ-4476.
Звертаючись до суду ТОВ «Споживчий центр» вказувало на те, що кредитодавець належним чином виконав своє зобов`язання щодо своєчасного та повного надання обумовленої сторонами суми кредиту. В свою чергу позичальниця ОСОБА_1 своїх зобов`язань по поверненню кредитних коштів, сплати відсотків та комісії не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість, яку відповідачка в добровільному порядку не повертає. 

Застосовані норми права та висновки суду. 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір № 15.10.2024-100002175 було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразових ідентифікаторів.
Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.
Разом з тим, матеріли справи не місять належних доказів на підтвердження алгоритму чітких дій, передбачених Законом України «Про електронну комерцію», що передували укладенню 15 жовтня 2024 року кредитного договору № 15.10.2024-100002175 саме ОСОБА_1 .
З долученого представником відповідача Витягу з ЄРДР вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення в якій зазначила, що 15.10.2024р. о 19:14 год. невідома особа незаконно використала конфіденційну інформацію, а саме паспортні дані та ІПН ОСОБА_1 , внаслідок чого взяла кредит від імені останньої в сумі 8000,00 грн., які в подальшому було перераховано на банківську карту № НОМЕР_2 . 
Виходячи з вищевикладених обставин, суд вважає недоведеним, що вказаний кредитний договір було підписано позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатору, який було надіслано кредитором на телефон НОМЕР_3 .
Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в статті 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України).
Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Крім того, як на підтвердження позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» щодо надання грошових коштів відповідачці у розмірі 8000 грн посилається на довідку ТОВ «Універсальні Платіжні рішення» від 01.05.2025 № 81-0105, згідно якої 15.10.2024р. о 19:14 год. на номер картки № НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua - 538916430, здійснено переказ грошових коштів за договором кредиту № 15.10.2024-100002175.
Крім того, відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості загальний розмір заборгованості відповідача становить 19760,00 грн, яка складається із: 8000 грн - основний борг; 6160,00 грн - проценти; 400 грн комісія, 1200,00 грн. – додаткова комісія та 4000 грн. - неустойка.
Згідно довідки-розрахунку проценти по кредиту нараховані за період з 15 жовтня 2024 року по 20 січня 2025 року, тобто у межах строку кредитування.
Між тим, суд зазначає, що вказані документи не є належними та допустимим доказами надання відповідачці кредиту за вказаним вище кредитним договором та користування кредитними коштами.
ТОВ «Споживчий центр» не надало жодних первинних бухгалтерських та платіжних документів, якими б підтверджувалося перерахування коштів на рахунок відповідачки, який би був зазначений у договорі, а також документів, які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідних рахунків відповідачки.
В матеріалах справи відсутні відповідні платіжні доручення чи інші розрахункові документи, які свідчили б про те, що ТОВ «Споживчий центр» дійсно перерахувало ОСОБА_1 на виконання умов договору 8000 грн, чи здійснювало переказ будь-якої іншої суми коштів зі свого рахунку на відповідний рахунок останньої.
Надані позивачем до суду розрахунки заборгованості відповідачки за кредитним договором не є доказом заборгованості, сам по собі, такий розрахунок ТОВ «Споживчий центр» не підтверджує суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений документ не є доказом виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення позивача.
Крім того, надані позивачем розрахунки заборгованості відповідачки не є первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а тому не є належними доказами наявності заборгованості.
Ці розрахунки із зазначенням конкретного розміру заборгованості є документами, що створені самим позивачем, як заінтересованим кредитором, а відтак, інформація зазначена в розрахунках, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Такими доказами можуть бути також квитанції чи платіжні інструкції щодо перерахування кредитних коштів позичальнику на його банківський рахунок.
Разом з тим, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачці були перераховані грошові кошти у розмірах, які зазначені позивачем у справі.
До того ж, на виконання ухвали Коломийського міськрайонного суду від 21 жовтня 2025 року АТ КБ «Приватбанк» надало інформацію про те, що в банку було емітовано карту № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_4 . З виписки по рахунку слідує, що дійсно 15.10.2024р. на вказану карту були зараховані грошові кошти в сумі 8000,00 грн., які того ж дня були зняті в банкоматі м. Кривий Ріг.
Вказані обставини свідчать про те, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) картка № НОМЕР_2 (яка зазначена в кредитному договорі № 15.10.2025-100002175 та довідці ТОВ «Універсальні Платіжні рішення» від 01.05.2025 № 81-0105) не імітувалась, а отже відповідачка кредитні кошти не отримувала та ними не користувалась. 
Отже, встановлене свідчить про відсутність підстав для стягнення заборгованості з відповідачки на користь позивача за кредитним договором № 15.10.2024-100002175, укладеним 15 жовтня 2024 року, а відтак суд відмовляє в задоволенні позову за його недоведеністю.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в позові, понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору стягненню з відповідача не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 610, 614, 627, 629, 1048-1052, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13 81, 89, 141, 223, 263, 265, 274, 279, 354-355 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
В позові товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 05.02.2026р.

Суддя: 	Третьякова І. В.