КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
28 січня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/610/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Писаної Т. О., Саліхова В. В.,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»,
на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
у складі судді Муранової-Лесів І. В.
від 11 жовтня 2024 року
у цивільній справі № 359/3620/24 Бориспільського міськрайонного суду Київської області
за позовом Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»
до ОСОБА_1 
про відшкодування шкоди в порядку регресу
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2024 року АТ «СК «Країна» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 5 689,37 грн у порядку регресу.
Вимоги обґрунтовано тим, що за договором ОСЦПВ № АО/2256202 було застраховано цивільну відповідальність відповідача (автомобіль ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 ). 01.03.2020 з вини відповідача, встановленої судом за ст. 124 КУпАП, сталася ДТП, внаслідок якої позивач виплатив потерпілій стороні страхове відшкодування в розмірі 11 378,74 грн.
Позивач зазначив, що відповідач при укладенні договору скористався пільгою (зменшення платежу на 50%), передбаченою п. 13.2 ст. 13 Закону № 1961-IV. Однак, за даними поліції, відповідач не був власником автомобіля, що є обов`язковою умовою для отримання такої пільги. Посилаючись на ст. 38-1 Закону № 1961-IV, позивач просив стягнути з відповідача 50% від виплаченого відшкодування через порушення умов страхування.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі АТ «Страхова компанія «Країна», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, задовольнити позов у повному обсязі.
Апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність доказів надання пільги відповідачу, оскільки факт застосування знижки у розмірі 50% підтверджується математичним розрахунком страхового платежу (237,00 грн), який є похідним від базового платежу та коригуючих коефіцієнтів. Страховик звертає увагу на те, що у полісі в графі «Документ, що посвідчує особу» зазначено пенсійне посвідчення відповідача, що відповідно до Інструкції заповнення поліса робиться виключно у випадку надання пільги. Апелянт наголошує на імперативних вимогах п. 13.2 ст. 13 Закону України № 1961-IV (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), згідно з якими пільга надається лише за умови, що транспортний засіб належить пільговику на праві власності. Оскільки відповідач не був власником забезпеченого транспортного засобу (власником є інша особа - ОСОБА_2 ), апелянт стверджує, що договір укладено з порушенням умов надання пільги. Посилаючись на п. 38-1.1 ст. 38-1 Закону № 1961-IV, апелянт наполягає на наявності у нього права регресної вимоги до страхувальника щодо компенсації 50% виплаченого страхового відшкодування. Також апелянт стверджує, що закон не покладає на страховика обов`язку перевіряти право власності страхувальника при укладенні договору, натомість встановлює відповідальність страхувальника за неправомірне отримання пільги.
Стверджує, що доказами, які підтверджують надано відповідачу пільги є розмір страхового платежу (СП), що складає 237,00 грн та розрахований за допомогою добутку базового платежу (БП) на коефіцієнт, а саме СП = БП *К1*К2*К3*К4*К5*К6*К7*К8*К9*К10(пільга).
237,00 грн = 180*1*1,5*1*1,76*1*1*1*1*1*0,5.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 11 жовтня 2024 р. в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на електрону пошту та до електронного кабінету представника Бурець К. В., в інтересах АТ «Страхова компанія «Країна», та до електронного кабінету АТ «Страхова компанія «Країна», а також звітом про доставку копії ухвали про відкриття провадження на електрону пошту адвоката Білика Г. І., в інтересах ОСОБА_1 , та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 . 
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV).
Згідно з пунктом 13.2 статті 13 Закону № 1961-IV (у редакції, чинній на момент укладення договору страхування та настання страхового випадку), законодавець встановив спеціальну пільгу для соціально вразливих категорій громадян. Зокрема, право на зменшення розміру страхового платежу на 50 відсотків мали учасники війни, особи з інвалідністю II групи, особи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (I або II категорії), та пенсіонери. Однак, реалізація цього права була обмежена імперативною умовою: забезпечений транспортний засіб повинен мати робочий об`єм двигуна до 2500 кубічних сантиметрів включно та належати цьому громадянину на праві власності.
Механізм відповідальності за порушення умов надання такої пільги передбачений підпунктом 38-1.1 статті 38-1 Закону № 1961-IV. Зазначена норма встановлює право регресної вимоги страховика: у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (тобто при укладенні договору страхування із безпідставним застосуванням пільгового коефіцієнта), особа, відповідальна за шкоду, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 листопада 2019 року між Акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (Позивач) та ОСОБА_1 (Відповідач) було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Факт укладення договору підтверджується Полісом № АО/2256202. Предметом страхування була цивільно-правова відповідальність під час експлуатації транспортного засобу ВАЗ 2102, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Строк дії договору сторони визначили з 10.11.2019 до 09.11.2020.
01 березня 2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю вказаного автомобіля під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб Scania (д.н.з. НОМЕР_2 ). Вина відповідача у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, встановлена постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2020 року у справі № 359/2088/20, яка набрала законної сили.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника пошкодженого автомобіля Scania була застрахована у ПАТ «СГ «ТАС». Виконуючи свої зобов`язання, ПАТ «СГ «ТАС» виплатило власнику Scania страхове відшкодування у розмірі 15 273,03 грн. У подальшому, на підставі заяви ПАТ «СГ «ТАС» та Страхового акту № 70/58946/3.2.29 від 15.06.2020, позивач (АТ «СК «Країна»), як страховик винної особи, в порядку регресу відшкодував ПАТ «СГ «ТАС» витрати в розмірі 11 378,74 грн (сума визначена з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу та передбаченої договором франшизи).
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу, позивач посилався на те, що відповідач при укладенні договору страхування скористався пільгою (сплатив 50% вартості полісу), проте, згідно з даними Національної поліції України, він не є власником забезпеченого транспортного засобу ВАЗ 2102. Оскільки умова щодо наявності права власності, передбачена п. 13.2 ст. 13 Закону № 1961-IV, не була дотримана, позивач на підставі ст. 38-1 цього Закону просив стягнути з відповідача 50% від виплаченого страхового відшкодування.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами сам факт надання Відповідачу пільги у вигляді зменшення страхового платежу саме на 50%. Суд звернув увагу, що відповідна графа у Полісі залишилася незаповненою. Встановивши, що власником транспортного засобу є інша особа, суд зазначив, що страховик, діючи добросовісно, мав обов`язок та можливість перевірити наявність законних підстав для надання пільги під час укладення договору, зокрема пересвідчитися у праві власності страхувальника.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові та вважає доводи апеляційної скарги безпідставними з огляду на наступне.
Згідно з вимогами процесуального закону (статті 12, 81 ЦПК України), кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов`язок доказування обставин, що є підставою для регресної вимоги, покладається на позивача.
Суд першої інстанції вірно встановив, що у наданому позивачем Полісі № АО/2256202 (пункт 9) графи, які деталізують структуру та розрахунок страхового платежу, зокрема графа «Зменшення пільговику (%)», залишилися незаповненими. Поліс обов`язкового страхування є письмовим правочином. Відсутність у ньому зафіксованих коефіцієнтів та конкретного відсотка знижки унеможливлює достовірне встановлення дійсних умов домовленості сторін щодо ціноутворення на момент підписання договору.
Сама лише наявність у полісі (в графі «Документ, що посвідчує особу») реквізитів пенсійного посвідчення відповідача вказує виключно на соціальний статус особи страхувальника. Однак, за відсутності заповненої графи про застосування знижки, цей запис не є належним та достатнім доказом того, що нарахований страховий платіж був зменшений саме на 50% відповідно до ст. 13.2 Закону, а не був розрахований за іншим внутрішнім тарифом чи акційною пропозицією страховика. 
Враховуючи, що договір страхування є договором приєднання (ст. 634 ЦК України), умови якого формулюються страховиком у стандартних формах, будь-які неточності, прогалини або двозначності його змісту (в даному випадку - незаповнення граф, що впливають на ціну) мають тлумачитися проти сторони, яка склала цей договір (contra proferentem), тобто проти АТ «СК «Країна».
Колегія суддів зауважує, що посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення на нову редакцію статті 13 Закону № 1961-IV (в редакції Закону від 21.05.2024), яка лібералізує умови надання пільг, є помилковим. Відповідно до статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України, до правовідносин застосовується законодавство, чинне на момент їх виникнення (у даному випадку - 2019-2020 роки). Проте, зазначена помилка в правовій аргументації не призвела до ухвалення неправильного по суті рішення і не є самостійною підставою для його скасування, оскільки основною підставою відмови у позові є недоведеність позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги представник страхової компанії надав математичний розрахунок, намагаючись довести, що сплачена сума (237,00 грн) є половиною від повної вартості полісу. Апелянт стверджує, що повна вартість розраховувалася із застосуванням, серед іншого, коригуючого коефіцієнта К4 = 1,76.
Колегія суддів критично оцінює цей довід та вважає його спробою підмінити дійсні обставини справи. Відповідно до нормативно-правових актів та розпоряджень Нацкомфінпослуг, чинних на час укладення договору, значення коефіцієнта К4 = 1,76 застосовувалося виключно до водіїв, водійський стаж яких становить менше 3-х років (водіїв-початківців).
Водночас, матеріалами справи, а саме протоколом про адміністративне правопорушення (а.с. 7) та відповіддю Національної поліції України (а.с. 8-10), достовірно підтверджується, що відповідачу було видано посвідчення водія серії НОМЕР_3 ще 01 серпня 1990 року. Таким чином, станом на дату укладення договору страхування (10.11.2019) фактичний водійський стаж ОСОБА_1 складав понад 29 років. Для водіїв з таким стажем застосування підвищуючого коефіцієнта є неправомірним; для них коефіцієнт К4 імперативно дорівнює 1,0.
Застосування апелянтом у розрахунку, наведеному в скарзі, підвищеного коефіцієнта для водіїв-початківців (1,76) суперечить фактичним обставинам справи та свідчить про намагання штучно обґрунтувати наявність знижки шляхом маніпуляції зі складовими страхового тарифу. Оскільки математичний розрахунок апелянта базується на неправдивих даних про водійський стаж страхувальника, він не може вважатися допустимим доказом на підтвердження факту надання пільги у розмірі 50% згідно з п. 13.2 ст. 13 Закону № 1961-IV. Інших належних доказів (зокрема, деталізованого розрахунку в самому полісі) позивачем не надано.
Верховний Суд у своїй практиці (зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц) неодноразово наголошував на необхідності дотримання принципу добросовісності та забороні суперечливої поведінки. Страховик, будучи професійним учасником ринку фінансових послуг, при укладенні договору страхування мав усі реальні можливості перевірити правовстановлюючі документи на транспортний засіб (свідоцтво про реєстрацію), в яких чітко зазначено власника автомобіля. Уклавши договір, прийнявши страховий платіж та видавши поліс без жодних застережень, позивач своїми конклюдентними діями підтвердив чинність договору та правомірність його умов. Подання позову про регрес з посиланням на обставини (відсутність права власності у страхувальника), які були очевидними та доступними для перевірки ще на етапі укладення договору, свідчить про недобросовісну та суперечливу поведінку страховика, яка не підлягає судовому захисту.
Реалізуючи своє право на судовий захист, позивач не довів належними та допустимими доказами порушення своїх прав та існування фактичних обставин, на які він посилався як на підставу позову (зокрема, факту надання знижки саме у розмірі 50% від справедливої вартості полісу). Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні наявних у справі доказів.
Інститути апеляційного перегляду призначені для перевірки законності та обґрунтованості рішень суду першої інстанції, а не для виправлення недоліків доказової бази чи помилок у правовій позиції, допущених стороною під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

В. В. Саліхов