Справа № 756/7839/25
Провадження № 2/756/533/26

УКРАЇНА

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року       місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді - Ткач М.М.,
за участі секретаря судового засідання - Тагієва Р.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» через систему «Електронний суд» звернулося до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 13.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - «ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 101676511. 10.02.2022 було укладено договір № 10-02/2022-50, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (далі - ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 101676511. 10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 101676511. Крім того, 15.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» (далі - ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС») та ОСОБА_1 укладено Договір № 3754210796-148470. 07.03.2023 було укладено договір № 07/03/23, відповідно до якого ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3754210796-148470. ТОВ « КОЛЛЕКТ ЦЕНТР » посилається на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, а тому має заборгованість на загальну суму 76171,44 грн. З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість: за Договором №101676511 від 13.10.2021 в розмірі 69586,44 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) - 12617,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 54119,44 грн; заборгованість за комісіями - 2850,00 грн; за Договором №3754210796-148470 від 15.11.2021 в розмірі 6585,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) - 1500,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 54,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 5031,00 грн., а також понесені судові витрати.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 24.06.2025 було відкрито спрощене позовне провадження у справі.
21.08.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Калініна С.К. надійшов відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти заявлених позовних вимог, з підстав наведених у відзиві. Крім того, просив здійснювати розгляд справи без участі сторони відповідача. Також просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. 
22.08.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позовну заяву просив задовольнити у повному обсязі, з підстав наведених у відповіді на відзив.
11.09.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшли письмові пояснення.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 31.10.2025 клопотання представника позивача про витребування інформації у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - задоволено частково. Витребувано у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» наступну інформацію: чи емітувалася на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) платіжна картка № НОМЕР_2 ; інформацію про зарахування у період з 13.10.2021 по 18.10.2021 коштів на платіжну картку № НОМЕР_2 , банком-емінентом якої є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у сумі 15000,00 грн та первинні документи бухгалтерського обліку, що підтверджують дану інформацію; інформацію про зарахування у період з 15.11.2021 по 20.11.2021 коштів на платіжну картку № НОМЕР_2 , банком-емінентом якої є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у сумі 1500,00 грн та первинні документи бухгалтерського обліку, що підтверджують дану інформацію; про повний номер рахунку маска-карти № НОМЕР_2 , на який зараховано кошти; чи є/був номер телефону НОМЕР_3 фінансовим номером телефону за картковим рахунком № НОМЕР_2 та чи знаходиться/знаходився номер телефону НОМЕР_3 в анкетних даних ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) . У задоволенні іншої частини клопотання - відмовлено.
01.12.2025 до суду від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшла витребувана інформація.
У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся. При цьому, у позовній заяві просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся.
У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.
Судом встановлено, що 13.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 101676511 (далі - Договір), відповідно до умов якого кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у сумі 15000 грн., строком користування на 30 днів з 13.10.2021, з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом до 12.11.2021.
За змістом п. 6.1., п. 7.1 кредитного договору, договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та набуває чинності з моменту його укладання в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені - з моменту отримання кредиту.
Укладання ТОВ «Мілоан» кредитного договору з позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню ТОВ «Мілоан» ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки (п.6.4 кредитного договору). Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5 кредитного договору).
Відповідно до пунктів 1.4, 1.5, 1.5.1, 1.5.2, 1.6 договору позичальник зобов`язався повернути кредит до 12.11.2021 і сплатити комісію за надання кредиту та процентів за користування кредитом. Загальні витрати позичальника за кредитом складають 11850,00 грн. в грошовому виразі та 119,128.00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка) і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1 - 1.5.2 Договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника складає 26850,00 грн. Комісія за надання кредиту: 2850,00 грн, яка нараховується за ставкою 19.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користуванням кредитом: 9000,00 грн., які нараховуються за ставкою 2.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користуванням кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до п.2.1 кредитного договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
Згідно із п. 4.2. Договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.
Як свідчить графік платежів за договором про споживчий кредит № 101676511 від 13.10.2021, який є додатком №1 до Договору, дата платежу 12.11.2021, сума платежу 26850,00 грн., яка складається із: 15000,00 грн. суми кредиту за договором; 9000,00 грн. процентів за користування кредитом та 2850 грн. комісії за надання кредиту.
Факт отримання відповідачем грошових коштів у сумі 15000 грн. підтверджено квитанцією від 13.10.2021 про перерахування ТОВ «Мілоан» на рахунок відповідача ОСОБА_1 грошових коштів за договором № 101676511.
Також, відповідно до інформації АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) емітовано карту № НОМЕР_4 , на яку 13.10.2021 зараховано кошти у сумі 15000,00 грн.
10.02.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» був укладений договір факторингу № 10-02/2022-50 від 10.02.2022, згідно з яким ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Мілоан».
Відповідно до Витягу з реєстру Боржників до Договору факторингу № 10-02/2022-50 від 10.02.2022, ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» отримало право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором № 101676511 від 13.10.2021, загальна сума заборгованості становить 60754,54 грн, з них: заборгованість за тілом кредиту - 12617,00 грн; заборгованість по процентах - 45287,54 грн, заборгованість за комісією - 2850,00 грн.
10.01.2023 між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» був укладений договір про відступлення прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, згідно з яким ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги до боржників.
Відповідно до Витягу з реєстру Боржників до Договору договір про відступлення прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» отримало право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором № 101676511, загальна сума заборгованості становить 69586,44 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту - 12617,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами - 54119,44 грн, заборгованість за нарахованими комісіями - 2850,00 грн.
Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №101676511, відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 69586,44 грн, з них: заборгованість за кредитом - 12617,00 грн; заборгованість за відсотками - 54119,44 грн, заборгованість за комісією - 2850,00 грн.
Крім того, 15.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 3754210796-148470 «Проста позика», відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 1500,00 грн., строком користування кредитними коштами на 14 днів і зобов`язався повернути кредит в строк до 29.11.2021 (включно) та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 180 % річних (або 0,50% за 1 день користування грошовими коштами). Договір підписаний електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до Додатку №1 до вказаного договору «Графік розрахунків», загальна вартість кредиту становить 1612,00 грн, з яких: 1500,00 грн. - сума кредиту за договором, 112,00 грн. - розмір процентів за користування кредитом.
Факт отримання відповідачем коштів у сумі 1500,00 грн. підтверджено довідкою ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 31.01.2025. 
Також, відповідно до інформації АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) емітовано карту № НОМЕР_4 , на яку 15.11.2021 зараховано кошти у сумі 1500,00 грн.
Відповідач зобов`язання за договором про надання позики не виконав, заборгованість, у строк, обумовлений договором не погасив, проценти за користування кредитними коштами не сплатив.
07.03.2023 між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір № 07/03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за договорами до боржників.
З копії витягу з Реєстру боржників, який є додатком № 1 до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 07/03/23 від 07.03.2023, вбачається, що до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором № 3754210796-148470 на суму 1554,00 грн., з яких: 1500,00 грн. - залишок по тілу кредиту, 54,00 грн. - залишок по відсотках.
Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № 3754210796-148470, відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 6585,00 грн, з них: заборгованість за кредитом - 1500,00 грн; заборгованість за відсотками - 5085,00 грн.
На момент розгляду справи відповідач не сплатив зазначену суму заборгованості.
Судом також встановлено, що вищевказані договори укладено в електронному вигляді у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» та їх було підписано позичальником з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором і зазначенням у договорі персональних даних відповідача.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно із ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір. у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ч.12 ст. 11 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
У п.6 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Водночас договір, що укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, про що вказано також у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст. 1077 ЦК України).
Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні в тому числі через передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ст. 514 ЦПК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним договором або законом.
Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «…боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. … неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі».
Згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «…боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. … неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі».
Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за вищезазначеними договорами, право вимоги за якими перейшло до нового кредитора.
З наданих доказів вбачається, що під час укладення вищевказаних кредитних договорів (договорів позики) сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, строк кредиту, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином укладені договори є обов`язковими до виконання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 зазначено, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину: вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У даній справі позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, як і презумпція правомірності їх не спростована.
Відповідно до ч.1 ст. 638 та ч.1 ст.640 ЦПК України та правової позиції Верховного Суду України по справі №6-63цс12 кредитний договір є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згод усіх істотних умов такого договору.
У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17 (провадження №61-18730св20) за позовом про стягнення коштів зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримав кредит за вищевказаними договорами, проте не виконував взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені договорами, кошти в повному обсязі не повернув. Термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за договорами у встановлений строк не була погашена (доказів погашення заборгованості суду не надано).
Також, суду надані належні відповідні документи на підтвердження переходу права вимоги до відповідача, як боржника, за зазначеними вище договорами. Таким чином позивач, як новий кредитор, отримав право вимоги до боржника, а доказів визнання недійсним чи розірвання вказаних вище договорів факторингу, як і доказів того, що їх дійсність оскаржується у судовому порядку, стороною відповідача суду не надано.
Оскільки відповідач у порушення умов договорів, а також статтей 509, 526, 1054 ЦК України свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитами у встановленому договорами порядку та в строки, то у нього утворилася заборгованість перед позивачем (як новим кредитором).
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.
Вказаний висновок підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15.
Судом встановлено, що 13.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено кредитний договір №101676511, відповідно до умов якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у сумі 15000,00 грн, строком користування на 30 днів, з 13.10.2021, з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом до 12.11.2021.
При цьому суд враховує, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо пролонгації строку кредитування відповідно до умов кредитного договору та доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, та в матеріалах справи такі докази, подані в порядку ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, відсутні.
Відтак, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилося 12.11.2021, після цієї дати права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зазначається, що «У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором».
Так, у зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним вище договором позивач просить стягнути заборгованість в розмірі 69586,44 грн з них: заборгованість по тілу кредиту - 12617,00 грн; заборгованість за сумою відсотків - 54119,44 грн, заборгованість за комісією за надання кредиту - 2850,00 грн.
Аналіз наданого позивачем копії графіку платежів свідчить про те, що заборгованість за відсотками нараховувалася поза межами строку дії договору.
Водночас, як право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.
У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
З огляду на зазначене, суд не бере до уваги нарахування процентів у розмірі 54119,44 грн з посиланням на вищезазначені пункти кредитного договору, як на підставу нарахування процентів після настання терміну (дати) повернення кредиту.
У той же час, позивач позовні вимоги щодо стягнення з відповідача процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України не заявляє.
Водночас, як зазначалося вище, погоджений сторонами розмір кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за надання кредиту складає 26850,00 грн., з яких: 15000,00 грн кредит; 9000,00 грн проценти за користуванням кредитом; 2850,00 грн. комісії за надання кредиту.
Як вбачається з відомостей про нарахування та погашення за період з 13.10.2021 по 30.01.2022, відповідачем первісному кредитору було сплачено тіло кредиту у розмірі 2383,00 грн, проценти по кредиту у розмірі 6659,00 грн та комісію за пролонгацію в розмірі 2383,00 грн, а всього на загальну суму 11425,00 грн.
З огляду на вищевикладене та ураховуючи кошти, які відповідач сплатив у рахунок погашення заборгованості за вказаним договором, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість на загальну суму 15425,00 грн. У решті заявлених позовних вимог, слід відмовити.
При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо незаконності позовних вимог про стягнення комісії, з огляду на наступне.
Так, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналізуючи умови кредитного договору №101676511 від 09.07.2021 та Правила надання споживчих кредитів ТОВ «Мілоан», суд приходить до висновку про правомірність дій позивача щодо встановлення комісії за надання кредиту, оскільки укладеним між позивачем та відповідачем кредитним договором передбачено нарахування комісії за надання кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів, а Правилами надання споживчих кредитів передбачено, що до загальних витрат за кредитом включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів, комісії, інших обов`язкових платежів.
Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, який в подальшому підтримувався Верховним Судом, зокрема, в постанові від 24 травня 2024 року в справі № 461/2735/23 (провадження № 61-16948св23).
Отже, виходячи з аналізувимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківськудіяльність» така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Договір був підписаний сторонами, ними не оскаржувався, а отже є обов`язковим до виконання.
Так, комісія за надання кредиту в розмірі 2850,00 грн визначена п.п. 1.5.1. договору про споживчий кредит №101676511 від 13.10.2021 та нарахована за ставкою 10,00 відсотків відсуми кредиту одноразово в момент видачі кредиту.
Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 2850,00 грн, а також подальша вимога стягнення нарахованої комісії позивачем з відповідача, суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.
Стосовно стягнення з відповідача заборгованості відповідно до договору №2980201878-168341, слід зазначити таке.
Так, відповідно до умов договору № 3754210796-148470 від 15.11.2021, укладеного між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та ОСОБА_1 , відповідач отримав позику в розмірі 1500,00 грн. строком на 14 днів з датою повернення позики 29.11.2021.
Відповідно до погодженого сторонами додатку №1 до договору позики «Графік розрахунків», загальна вартість кредиту складає 1612,00 грн, з яких: сума кредиту становить 1500,00 грн, розмір процентів за користуванням кредитом становить 112,00 грн.
Отже, враховуючи зміст договору, а також строк користування позикою погоджено до 29.11.2021, тому позивач має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування коштами у межах погодженого сторонами строку, тобто до 29.11.2021. Після закінчення строку дії договору у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
На підтвердження вимоги щодо розміру заборгованості за відсотками за договором позики, позивачем надано розрахунок заборгованості у сумі 5031,00 грн. за період з 30.11.2021 по 23.02.2022.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за вказаним договором у сумі 5031,00 грн. з 30.11.2021 по 23.02.2022 задоволенню не підлягає, оскільки нараховані після закінчення терміну дії договору.
Як вбачається розрахунку заборгованості первісного кредитора, відповідачем первісному кредитору було сплачено проценти по кредиту у розмірі 117,00 грн.
З огляду на вищевикладене та ураховуючи кошти, які відповідач сплатив у рахунок погашення заборгованості за вказаним договором, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість на загальну суму 1495,00 грн. У решті заявлених позовних вимог, слід відмовити.
Відносно заявлених вимог на правову допомогу, суд встановив наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом.
Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.
Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано договір № 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024, укладений між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (як клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс»; прайс-лист АО «Лігал Ассістанс»; заявка ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» про надання юридичної допомоги № 515 від 01.04.2025; Витяг з Акту № 9 про надання юридичної допомоги від 30.04.2025.
У обґрунтування заяви про понесені відповідачем витрати на правничу допомогу, представник відповідача подав Договір №б/н/25 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 18.08.2025, додаток №1 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від №б/н/25 18.08.2025, Рекомендовані (мінімальні) ставки адвокатського гонорару (винагороди), ордер, довіреність, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №803.
Крім того, слід зазначити, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України), що узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, постановою від 22.01.2021 року в праві 925/1137/19.
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Слід також зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07. 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Проаналізувавши наведені у заявах про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу детальний опис наданих адвокатами, а також подані представниками сторін документи, суд вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг), її складність, не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатами на виконання відповідних робіт.
Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, ураховуючи характер виконаної адвокатами роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатами роботи, критерію необхідності таких робіт та значимості таких дій у справі, беручи до уваги часткове задоволення позову, заперечення представників сторін щодо заявлених витрат на правову допомогу, суд вважає, що справедливим, співмірним та обґрунтованим є розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу на загальну суму 5000,00 грн. та наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу з ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на користь ОСОБА_1 у розмірі 5000,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача та представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу . У решті заявлених вимог слід відмовити.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог.
Керуючись статтями 2-5, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (ЄДРПОУ - 44276926, місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306) заборгованість на загальну суму 16920 (шістнадцять тисяч дев`ятсот двадцять) гривень 00 копійок, витрати по сплаті судового збору у розмірі 538 (п`ятсот тридцять вісім) гривень 09 копійок, витрати на правову допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (ЄДРПОУ - 44276926, місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 26.01.2026
Відомості про сторони:
1. Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (ЄДРПОУ - 44276926, місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306);
2. Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Суддя              М. М. Ткач