ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 163/546/22
провадження № 51-2982км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                 ОСОБА_5 ,
захисника                                                 ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                                 ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
засудженого                                             ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року щодо 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
засуджених за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст прийнятих судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2024 року з урахуванням ухвали цього суду від 29 квітня 2025 року, визнано винуватими та призначено покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 332 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати певні посади в правоохоронних органах та посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади на строк 3 роки кожному.
На підставі ст. 54 КК ОСОБА_9 позбавлено спеціального звання «Радник митної служби ІІІ рангу».
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінено.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_9 та ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з визначенням іспитового строку 3 роки та покладенням на них обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Суди попередніх інстанцій визнали винуватими ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у тому, що вони за попередньою змовою між собою керували незаконним переправленням ОСОБА_10 через державний кордон України. 05 березня 2022 року ОСОБА_8 на належному ОСОБА_9 автомобілі привіз ОСОБА_10 до залізничної станції «Ягодин», після чого до них приєднався ОСОБА_9 та вони втрьох поїхали до місця перестановки пасажирських вагонів, де ОСОБА_8 підвів ОСОБА_10 до поїзда та сказав йому сідати до нього. Далі ОСОБА_10 було виявлено військовослужбовцями ДПС України.
Вимоги касаційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали, та заперечень на них
У касаційній скарзі захисники посилаються на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.
На обґрунтування своїх вимог захисники стверджують, що:
- версія обвинувачення про те, що ОСОБА_10 сів до потягу після закінчення прикордонного контролю не підтверджується, а інкримінований засудженим злочин не доведено належними доказами;
- обвинувачення ґрунтується виключно на показаннях ОСОБА_10 , які є сумнівними;
- не доведено попередню домовленість про вчинення злочину та не встановлено його мотиву;
- в основу вироку покладено показання заінтересованих осіб - працівників ДПС, які спростовуються показаннями інших свідків; показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 викладено неповно;
- під час досудового розслідування було відмовлено в одночасному допиті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ;
- винуватість засуджених ґрунтується, у тому числі, на заяві про кримінальне правопорушення та процесуальних документах, які не є доказами;
- апеляційний суд безпідставно відмовив у повторному дослідженні доказів.
У касаційній скарзі прокурор посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Прокурор вважає, що призначення засудженим мінімального розміру покарання з подальшим звільненням від його відбування не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, є несправедливим та не сприятиме їхньому виправленню. Стверджує про порушення ст. 337 КПК, оскільки ОСОБА_8 пред`являлось обвинувачення за ч. 2, а не за ч. 3 ст. 332 КК, а тому ухвала апеляційного суду від 29 квітня 2025 року також є незаконною. Судами не конкретизовано посади та діяльність, якою засудженим заборонено займатися.
Сторона обвинувачення надіслала до Суду заперечення на касаційні скарги захисників, в яких просить залишити їх без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- сторона захисту підтримала вимоги касаційних скарг та просила їх задовольнити, у задоволенні касаційної скарги прокурора просила відмовити;
- прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити, а в задоволенні касаційних скарг захисників просила відмовити.
Засуджений ОСОБА_9 надіслав до Суду клопотання, в якому просив здійснювати касаційний розгляд за його відсутності та повідомив суд про те, що на даний час мобілізований і перебуває у відрядженні.
Мотиви Суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи і дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, при розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Хоча у касаційних скаргах захисники просять закрити кримінальне провадження щодо засуджених згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, однак суть їхніх касаційних доводів фактично зводиться не до відсутності у діях ОСОБА_9 та ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, а до недоведеності його вчинення належними доказами.
На переконання колегії суддів, аргументи захисту про недоведення вини засуджених поза розумним сумнівом є невмотивованими.
За змістом оскаржуваних судових рішень засуджених визнано винуватими у вчиненні умисних дій, які виразились в керівництві незаконним переправленням особи через державний кордон України, вчиненому за попередньою змовою групою осіб (ч. 2 ст. 332 КК).
Сукупність інформації, отриманої від свідка ОСОБА_10 , факт перебування обох обвинувачених поблизу місця, де свідка посадили на потяг для подальшого переміщення через державний кордон (ДЕПО), в сукупності із іншими обставинами цього провадження дозволяють зробити висновок про те, що обоє засуджений мали безпосереднє відношення до процесу переправлення через кордон свідка.  
Зокрема, в ході допиту у місцевому суді свідок ОСОБА_10 повідомив, що під час особистої зустрічі з ОСОБА_9 останній сказав, що може допомогти перетнути кордон та зателефонує йому, коли все буде готово. Того ж дня під`їхав автомобіль з незнайомим чоловіком ( ОСОБА_8 ) та вони поїхали до ДЕПО, де до них підсів ОСОБА_9 . Приблизно через 10 хвилин ОСОБА_8 провів його до поїзда та сказав заходити. ОСОБА_10 залишився в тамбурі сам. Згодом підійшли працівники ДПС та попросили документи, в яких була відсутня відповідна відмітка для перетину кордону, після чого ОСОБА_10 розповів як він потрапив до потяга.
Під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка здійснювала його проведення у приміщення для зміни колісних пар поїзда та посадку у вагон потяга.
Свідок ОСОБА_13 повідомив суду першої інстанції про те, що в пункті перестановки колісних пар, неподалік станції «Ягодин» в тамбурі вагона ним та ОСОБА_14 було виявлено  ОСОБА_10 без відміток у паспорті про проходження прикордонного контролю, у зв`язку з чим його було знято з потяга. Коли ОСОБА_10 вийшов з вагону, то побачив ОСОБА_9 , якого впізнав та вказав, що це з ним він домовлявся.
Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також начальник станції ОСОБА_12 кожен надали показання про те, що потяг зі станції відправляється на пункт перестановки пасажирських вагонів виключно після проведення прикордонного контролю та виключно за командою старшого прикордонного наряду на пункті пропуску залізничного сполучення «Ягодин».
Кожен зі свідків повідомили, що посадка пасажирів на потяг здійснюється виключно на станції, а у пункті перестановки пасажирських вагонів її здійснення не передбачене.
ОСОБА_10 було виявлено у тамбурі вагона в пункті перестановки колісних пар, а інформація про конкретний вагон чи провідника, який супроводжував цей вагон, кримінально правового значення у цьому кримінальному провадженні немає.
На підставі низки доказів суди достеменно встановили факт виявлення ОСОБА_10 без проходження ним прикордонного контролю та поза ним у вагоні потяга, у чому йому допомагали ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
Адже зі слідчого експерименту із ОСОБА_10 слідує, що останнього через під`їзний шлях околицею біля залізничної станції засуджені доставили до пункту перестановки колісних пар, куди звичайні пасажири доступу не мають, а тоді ОСОБА_8 особисто провів його в приміщення, в якому знаходився потяг, до якого і посадив ОСОБА_10 .
Дії обох засуджених були узгодженими, адже спершу ОСОБА_9 погодився переправити ОСОБА_10 через державний кордон із вказівкою очікувати подальшого інструктажу, а до цих дій приєднався ОСОБА_8 , який поїхав за ОСОБА_10 та вже разом із ОСОБА_9 привіз його до пункту перестановки коліс. Супровід ОСОБА_10 до потяга здійснив ОСОБА_8 .
Тобто кожному із засуджених була відведена роль по переправленню ОСОБА_10 через державний кордон, а їхні дії по реалізації злочинного плану були скоординованими та взаємодоповнюючими.
Диспозиція ч. 2 ст. 332 КК не містить такої обов`язкової ознаки як мотив вчинення названого кримінального правопорушення на противагу аргументам захисту про невстановлення мотиву вчинення кримінального правопорушення.
На переконання колегії суддів, за наведених обставин винуватість засуджених доведено поза розумним сумнівом із наданням правильної правової кваліфікації таким діям кожного із них за ч. 2 ст. 332 КК.
Твердження сторони захисту про те, що під час досудового розслідування було відмовлено в одночасному допиті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було предметом оцінки апеляційного суду.
Вказаний суд встановив, що підозрюваним ОСОБА_9 показання не надавались, а тому визначених ч. 9 ст. 224 КПК підстав для одночасного допиту не було.
Окрім цього, під час судового розгляду ОСОБА_10 допитувався двічі, однак сторона захисту запитань, які б стосувалися розбіжностей з показаннями ОСОБА_9 не ставила, хоча не була позбавлена такого права.
Також матеріалами касаційної перевірки не підтвердилися аргументи захисту про зацікавленість свідків - працівників ДПС, адже той факт, що допитані у цьому провадженні особи були працівниками ДПС не виключає доказового значення їхніх показань з мотивів зацікавленості як осіб, які були очевидцями скоєного злочину, про який вони повідомили суду в тому обсязі, в якому володіли.
Аргументи захисту про неповноту показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Суд відхиляє, адже очевидцями події вказані особи не були, а версія про розмову щодо покупки запчастини до автомобіля не впливає на кримінально-правову кваліфікацію дій засуджених навіть, якщо припустити, що така розмова мала місце.
Хоча Суд і погоджується зі стороною захисту в тому, що заява про вчинення кримінального правопорушення та рапорт не виконують ролі доказів, однак формальна вказівка на них серед переліку доказів не спростовує доказового значення інших належних доказів, які доводять пред`явлене засудженим обвинувачення.
Аргументи сторони захисту про порушення апеляційним судом положень ч. 3 ст. 404 КПК Суд відхиляє, адже подане стороною захисту клопотання про повторне дослідження доказів було розглянуте апеляційним судом, який не знайшов підстав для його задоволення.
Незгода із таким процесуальним вирішенням клопотання не зумовлює порушення правил ч. 3 ст. 404 КПК з боку суду апеляційної інстанції, а свідчить про те, що сторона захисту не навела достатніх та переконливих мотивів, за наявності яких її клопотання потрібно було б задовольнити.
Твердження прокурора про порушення правил ст. 337 КПК Суд відхиляє.
За результатами судового розгляду обох засуджених було визнано винуватими за ч. 2 ст. 332 КК, за якою і було пред`явлено обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
У цьому провадженні обвинувачення пред`являлося обом засудженим саме за ч. 2 ст. 332 КК, всі учасники провадження це чітко розуміли і усвідомлювали, а тому суд не погоджується із доводом прокурора про процесуальні порушення в ході постановлення ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2025 року. 
Щодо аргументів прокурора про м`якість призначеного засудженим покарання та його незгоди зі звільненням від його відбування Суд враховує таке.
У цьому провадженні обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання, встановлено не було.
Місцевий суд дійшов переконання про необхідність призначення засудженим основного покарання в межах санкції ч. 2 ст. 332 КК, за якою їх засуджено, у мінімальному розмірі (5 років позбавлення волі).
Вказаний розмір покарання є достатнім та справедливим для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.
Аргументи прокурора про безпідставне звільнення засуджених від відбування призначеного основного покарання апеляційним судом Суд вважає невмотивованими.
В ході застосування до засуджених положень ст. 75 КК із визначенням іспитового строку три роки суд апеляційної інстанції послався на те, що як ОСОБА_18 , так і ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися, а згідно із досудовою доповіддю органу пробації ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обома засудженими є середнім.
Суд апеляційної інстанції дійшов переконливого висновку про те, що виправлення засуджених є можливим без відбування реального покарання.
До суду касаційної інстанції стороною захисту було надано документи про факт мобілізації засудженого ОСОБА_9 та його відрядження.
З урахуванням вищевикладеного Суд не вбачає підстав стверджувати про те, що виправлення засуджених можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Також прокурором звернуто увагу на відсутність достатньої конкретизації при визначені додаткового покарання. Суд погоджується з тим, що судам слід визначати додаткове покарання, яке пов`язане із позбавлення права займати певні посади або займатися певною діяльністю таким чином, щоб їх можна було зрозуміти і виконати. 
У цьому провадженні така конкретизація загалом є, тому суд відхиляє доводи прокурора в цій частині.
Таким чином, за наслідками касаційного розгляду колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених внаслідок м`якості, у зв`язку з чим оскаржувані судові рішення потрібно залишити без зміни, а касаційні скарги захисників та прокурора - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги захисників та прокурора залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                             ОСОБА_3