Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 року Справа№826/13059/15 

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Буряк І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Комісії з реорганізації ДФС України про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, 
УСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі – відповідач, ДФС України) про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.04.2015 по час набрання рішенням суду законної сили.
Позовні вимоги обґрунтовує таким.
Наказом ДФС України від 10.02.2015 № 501-о позивача було призначено на посаду начальника першого оперативного управління Головного управління власної безпеки ДФС України шляхом переведення з посади заступника начальника управління – начальника відділу з обслуговування апарату Міністерства управління оперативно-зонального контролю Головного управління внутрішньої безпеки Міністерства доходів і зборів України. 
Згідно наказу в. о. Голови ДФС України від 13.03.2015 № 852-о позивача звільнено із займаної посади та податкової міліції.
Наказом в. о. Голови ДФС України від 26.03.2015 № 952-о прийнято наказ про внесення змін до наказу від 13.03.2015 № 852-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким змінено дату звільнення позивача з 16.03.2015 на 01.04.2015.
Підставою для звільнення позивача визначено ч. 3 ст. 1 та ч. 14 ст. 5 Закону України «Про очищення влади», а також п. 62 пп. «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР» від 29.07.1991 № 114, на підставі «Довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі ОСОБА_1 », а саме у Довідці вказано, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, визначена ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади». 
Позивач стверджує, що оскаржуваний наказ суперечить нормі ст. 74 КЗпП України та ст. 2 Закону України «Про відпустки», які гарантують збереження на період відпустки місця роботи (посади) і заробітної плати.
Крім того, у зв`язку із перебуванням позивача на лікарняному у період з 23.03.2015 по 11.04.2015, його звільнення 01.04.2015 з ініціативи відповідача (роботодавця) суперечить нормі ст. 40 КЗпП України, яка забороняє звільнення працівника з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу у період його тимчасової непрацездатності.
За таких обставин позивач вважає, що наказ відповідача від 13.03.2015 № 852-о та від 26.03.2015 № 952-о підлягають скасуванню, як такі, що прийняті з порушенням норм ч. 3 ст. 40 КЗпП України, ст.ст. 47,48 КЗпП України та п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58.
Також позивач зазначає, що займана ним посада не належить до категорії заступника керівника самостійного структурного підрозділу Міністерства доходів і зборів України й, відповідно, не підпадає під жоден критерій, установлений ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».
Водночас «Довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі ОСОБА_1 » не містить висновку про те, що позивач відповідає конкретному критерію очищення влади, передбаченому ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», а тому не може бути підставою для звільнення позивача відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про очищення влади», а її застосування порушує вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України.
Таким чином, зазначає позивач, його має бути поновлено на попередній роботі з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2015 визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду із цим позовом та відкрито провадження в адміністративній справі 826/13059/15.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2015 зупинено провадження у справі № 826/13059/15 до розгляду Конституційним Судом України об`єднаного конституційного провадження за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України "Про очищення влади" та за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади".
Відповідно до пункту 2 розділу II Закону України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» справу №826/13059/15 передано на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2025 зазначену справу передано на розгляд судді Донецького окружного адміністративного суду Буряк І.В.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28.04.2025 адміністративну справу №826/13059/15 прийнято до провадження судді Буряк І. В.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01.10.2025 поновлено провадження в адміністративній справі №826/13059/15 та ухвалено здійснювати розгляд адміністративної справи одноособово суддею Буряк І.В. у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи у строк, встановлений статтею 258 КАС України.
Зобов`язано учасників справи протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання цієї ухвали надати суду письмові пояснення та/або заяву у разі зміни фактичних обставин у цій справі, вибуття, необхідності залучення або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, а також у разі врегулювання спору.
Запропоновано відповідачу надати з дотриманням вимог ст. 162 КАС України відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 261 КАСУ) із наданням доказів на підтвердження правомірності оскаржуваних рішень, вчинених дій або заяву про визнання позову.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05.11.2025 продовжено учасникам цієї справи строк для надання суду доказів у справі, визначено, що такий обчислюється від дати вручення копії процесуального документа про розгляд цієї справи судом, або іншого належного способу оповіщення позивача.
Повторно витребувано від учасників справи (позивача та відповідача) письмові пояснення та/або заяву у разі зміни фактичних обставин у цій справі, вибуття, необхідності залучення або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, а також у разі врегулювання спору, у разі відсутності зміни фактичних обставин у цій справі заяву від позивача про підтримку позовних вимог.
Продовжено строк розгляду цієї справи на період, необхідний для належного повідомлення позивача про розгляд цієї справи судом.
На виконання вимог ухвали суду від 05.11.2025 позивачем 27.11.2025 надано суду пояснення, де вказано про підтримку вимог адміністративного позову та висловлено прохання вимоги такого задовольнити.
Також позивачем надано до матеріалів справи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу із відповідними доказами.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18.12.2025 залучено співвідповідачем у справі № 826/13059/15 - Комісію з реорганізації ДФС України (далі - відповідач-2).
Розгляд адміністративної справи розпочато спочатку (ч. 6 ст. 48 КАС України).
Установлено Комісії з реорганізації ДФС України 15-денний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, в порядку статті 162 КАС України з доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення, та документами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Ухвала суду від 01.10.2025 про поновлення провадження у справі доставлена до електронного кабінету відповідача-1 01.10.2025.
Ухвала суду від 18.12.2025 про залучення співвідповідача у справі доставлена до електронного кабінету відповідача-2 19.12.2025.
У встановлений судом строк та станом на день розгляду справи відповідачами вимоги вказаних ухвал щодо надання відзиву у справі не виконано, клопотань про продовження строку на надання відзиву суду не заявлено.
Частиною 6 ст. 162 КАС України передбачено, що неподання відзиву розгляду справи не перешкоджає, а тому суд розгляд справи здійснив на підставі наявних у ній матеріалів.
Ухвалою суду від 16.01.2026 витребувано у ДФС України, Комісії з реорганізації ДФС України довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача, розраховану відповідності до статті 27 Закону України «Про оплату праці» та пунктів 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, за два календарних місяці, що передували звільненню позивача із займаної посади, із зазначенням у довідці окремо всіх складових грошового забезпечення та фактично відпрацьованих днів у кожному місяці за вказаний період.
Вказана ухвала доставлена до електронного кабінету відповідачів 16.01.2026. У встановлений судом строк вимоги ухвали суду від 16.01.2026 відповідачами не виконано. 
Фактичні обставини, встановлені судом у справі. 
ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2), про що йому 29.12.1992 видано посвідчення серія НОМЕР_2 .
Наказом ДФС України від 10.02.2015 № 501-о полковника податкової міліції ОСОБА_1 призначено на посаду начальника першого оперативного управління Головного управління власної безпеки Державної фіскальної служби України. 
Наказом ДФС України від 13.03.2015 № 852-о «Про звільнення ОСОБА_1 » наказано звільнити з посади та податкової міліції ДФС у відставку полковника податкової міліції ОСОБА_1 . Вважати таким, що втратив чинність п. 2 наказу ДФС України від 10.02.2015 № 501-о «Про призначення та покладення обов`язків на ОСОБА_1 ». 
Підстава: довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі ОСОБА_1 . 
Наказом в. о. Голови ДФС України від 26.03.2015 № 952-о прийнято наказ про внесення змін до наказу від 13.03.2015 № 852-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким змінено дату звільнення позивача з 16.03.2015 на 01.04.2015.
Наказом ДФС України від 26.03.2015 № 109-в ОСОБА_1 надано додаткову оплачувану відпустку за 2015 рік, згідно ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тривалістю 16 календарних днів, з 16 березня по 31 березня 2015 року, з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.
Листом ДФС України від 27.03.2015 № 2819/П/99-99-04-04-01-14 «Про надання інформації» ОСОБА_1 повідомлено, що ДФС України розглянуто його заяву від 13.03.2015 та рапорт від 12.03.2015 за вх. № П/1508 про надання відпустки та надано оплачувану відпустку за 2015 рік. У зв`язку із цим, внесено зміни до наказу ДФС від 13.03.2015 № 852-о в частині звільнення з посади та податкової міліції 01.04.2015.
Також повідомлено про виплату на підставі наказу ДФС від 13.03.2015 № 852-о компенсації за невикористані відпустки й запропоновано прибути до ДФС України для отримання трудової книжки й повного розрахунку. 
Наявний у матеріалах справи листок непрацездатності серія АВО № 672833 свідчить, що ОСОБА_1 перебував у стаціонарі з 23.03.2015 до 10.04.2015. З 11.04.2015 стати до роботи.
Відомості Довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці полковника ОСОБА_1 , який проходить службу на посаді начальника першого оперативного управління Головного управління власної безпеки ДФС України свідчать, що за результатами проведеної перевірки відомостей, зазначених в особовій справі встановлено, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, визначена ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».
Правова оцінка суду у частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 8 Основного Закону України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Статтею 9 Основного Закону України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР; далі - «Конвенція») передбачено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ») як джерело права.
За правилами частин четвертої і шостої статті 9 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору. Аналогічні норми закріплені у частині другій статті 3 КАС України у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року і до 8 лютого 2020 року.
16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII.
Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 вказаного Закону).
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону України "Про очищення влади").
Протягом десяти років із дня набрання чинності Законом України «Про очищення влади» посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону №1682-VII).
Статтею 2 Закону України «Про очищення влади» передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації).
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 2 цього Закону заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону України «Про очищення влади».
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, а саме: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
Часиною дев`ятою статті 1 Закону України «Про очищення влади» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку.
Пунктом 1 частини п`ятої статті 5 вказаного Закону передбачено, що перевірці підлягають достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону.
За приписами частини чотирнадцятої цієї ж статті, керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.
Відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України трудовий договір припиняється з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».
Частиною другою статті 36 КЗпП України установлено, що у випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».
Висновки суду у цій частині позовних вимог.
Судом установлено, що правовою підставою для видання оскаржуваних наказів визначено ч. 3 ст. 1 ч. 14 ст. 5 Закону України «Про очищення влади», фактичною – висновок довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі ОСОБА_1 , а саме те, що за результатами проведеної перевірки відомостей, зазначених в особовій справі встановлено, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, визначена ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».
17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного і стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону України «Про очищення влади».
У цьому рішенні ЄСПЛ звернув увагу на Резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи №1096 (1996), в якій вона зауважила, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
Також у рішенні «Полях та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом і призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
Крім того, ЄСПЛ зауважив, що застосування до заявників встановлених Законом України «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини.
Відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, на що вказав ЄСПЛ, лягла в основу постанови Верховного Суду від 3 червня 2020 року №817/3431/14, прийнятої у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.
Так, відсутність у Законі України «Про очищення влади» процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року).
Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У постанові від 3 червня 2020 року №817/3431/14 Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років, не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Суд зазначає, що відповідачами не надано жодних доказів вчинення позивачем конкретних дій, прийняття рішення чи допущення бездіяльності, які були б спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
Відтак суд, застосовуючи у цій справі принцип індивідуальної відповідальності, що закріплений Конституцією України і випливає з практики ЄСПЛ, оскільки відсутність особистої вини позивачки має наслідком неможливість його звільнення з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».
Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, прийнятий непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямований, і становить непропорційне втручання у право позивачки на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №817/3431/14, від 11.06.2020 у справі №815/1745/15, від 14.07.2020 у справі №809/1466/15, від 16.02.2021 у справі № 826/10995/15, від 14.03.2024 у справі №826/10741/15.
Інші підстави, наведені позивачем для визнання протиправним та скасування оспорюваних наказів, підстави судом не досліджуються, оскільки самостійного впливу на наведену правову позицію суду не мають.
Ураховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення позивача, прийняті ДФС України 13.03.2015 № 852-о та 26.03.2015 № 952-о є правомірними, отже підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
За постановою Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Отже позовні вимоги про поновлення позивача на посаді начальника першого оперативного управління Головного управління власної безпеки Державної фіскальної служби України з 01.04.2015 належить задовольнити частково, а саме поновити позивача на вказаній посаді з 02.04.2015 (з дня, наступного за днем звільнення).
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
За змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, який триває з дня звільнення працівника до дня винесення рішення суду про поновлення його на роботі.
Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (зі змінами та доповненнями, діючими на момент виникнення правовідносин) (далі також - Порядок) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку №100).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Суд ухвалою від 16.01.2026 витребував у відповідачів довідку про розрахунок середньоденної заробітної плати позивача, вимоги вказаної ухвали не виконано. З цих підстав суд відповідний розрахунок здійснює самостійно на підставі наявних у матеріалах доказів про розмір грошового забезпечення позивача.
Позивач перед звільненням працював повних два місяці у січні та лютому 2015 року (у березні 2015 року перебував на лікарняному й у відпустці, що підтверджується листком непрацездатності серія АА № 672833 та наказом про надання відпустки від 26.03.2015 № 109-в) 
У матеріалах справи наявний грошовий атестат № 52 про види грошового. забезпечення, які отримував полковник податкової міліції ОСОБА_1 перед звільненням та з урахуванням відомостей довідки ДФС України від 29.04.2015 № 406 про склад додаткових видів грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.04.2013 по 31.03.2015:
посадовий оклад – 3 026,00 грн;
оклад за військовим або спеціальним званням – 135,00 грн 
відсоткову надбавку за вислугу років у розмірі 40 % – 1 264,40 грн;
надбавку за роботу в умовах режимних обмежень 15 % – у січні 2015 року 488,70 грн, у лютому 463,84 грн;
надбавку за високі досягнення у праці 100% у січні 2015 року 4750,20 грн, у лютому 4518,20 грн;
доплата за Постановою № 597 у січні 2015 року 3582,49 грн, у лютому 1023,57 грн;
премія за січень та лютий 2015 року, виплачена у березні 2015 року всього у розмірі 550,00 грн.
Отже, за січень-лютий 2015 року позивач отримав 24 277,80 грн (у т.ч. за січень – 13 596,79 грн та за лютий – 10 681,01 грн)
Кількість робочих днів у січні, лютому 2015 року складає 40 днів.
Розмір середньоденного грошового забезпечення – 606,95 грн. (24 277,80 : 40)
Кількість робочих днів за період з 02.04.2015 по 28.02.2018 складає 732 робочих дні, розмір середньоденної заробітної плати позивача – 606,95 грн, сума середнього заробітку 444 287,40 грн. 
Відповідно Довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії від 02.04.2018 № 324 розмір посадового окладу позивача склав 9 020,00 грн.
Тобто, як обґрунтовано зазначає позивач, відповідно до Порядку № 100 з 01.03.2018 середній заробіток належить рахувати, виходячи із коефіцієнту збільшення заробітної плати, який рахується шляхом ділення нового посадового окладу (9 020,00 грн) на попередній посадовий оклад (3 026,00 грн) та складає 2,98 (9 020: 3026,00).
Отже з березня 2018 року середньоденна заробітна плата позивача – 1 808,71 грн (606,95 * 2,98). 
Кількість робочих днів за період з 01.03.2018 по 28.01.2026 складає 2019, отже середній заробіток за час вимушеного прогулу: 3 651 785,49 грн. (1 808,71 * 2019)
Всього за період з 02.04.2015 по 28.01.2026: 4 096 072,89 грн (3 651 785,49 + 444 287,40) 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді з 02.04.2015 та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 12 139,00 грн підлягає негайному виконанню.
Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі № 826/9815/18, аналізуючи зміст Постанови №1200 та Розпорядження № 682-р, зазначив, що вони свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто про перехід до ДПС України функцій ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску. У такому випадку ДПС України (її територіальні органи) може бути відповідачем у спорі, що виник у відносинах публічної служби, виключно у випадку фактичного вибуття ДФС України (її територіальних органів) унаслідок припинення. Аналогічний висновок викладено у постанові від 18.04.2022 у справі № 826/18481/14, у якій Верховний Суд зазначив, що правонаступником Міністерства доходів і зборів є Державна фіскальна служба України і в цьому випадку Міністерство доходів і зборів не може бути замінено на Державну податкову службу України до фактичного вибуття ДФС України внаслідок припинення.
Станом на день розгляду справи в Єдиному державному реєстрі запис про припинення ДФС України відсутній.
Беручи до уваги, що ДФС України не вибула зі спірних правовідносин, належним відповідачем за вимогами позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є ДФС України.
Крім того, розмір середнього заробітку визначено судом без відрахувань обов`язкових зборів та платежів, що є обов`язком роботодавця.
Ураховуючи усе викладене, суд вважає, що позов належить задовольнити частково з підстав та у спосіб, що визначені судом у цьому рішенні.
Позивач звільнений від сплати судового збору за цей позов відповідно до пункту 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI, тому судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.
Керуючись вимогами ст.ст.2, 6-11,12, 77, 90, 241 246, 255, 257, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної фіскальної служби України (04053, Україна, місто Київ, Львівська площа, будинок, 8, код ЄДРПОУ 39292197), Комісії з реорганізації ДФС України (04053, Україна, місто Київ, Львівська площа, будинок, 8, код ЄДРПОУ 39292197) про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 13.03.2015 № 852-о та наказ Державної фіскальної служби України від 26.03.2015 № 952-о.
Поновити ОСОБА_1 полковника податкової міліції на посаді начальника першого оперативного управління власної безпеки Державної фіскальної служби України з 02.04.2015.
Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.04.2015 по 28.01.2026 у розмірі 4 096 072 (чотири мільйони дев`яносто шість тисяч сімдесят дві) гривні 89 копійок з відрахуванням встановлених законом загальнообов`язкових платежів.
Допустити негайне виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на публічній службі.
Допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення з Державної фіскальної служби України заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 12 139,00 грн. (дванадцять тисяч сто тридцять дев`ять) гривень.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення
Повний текст рішення суду складено 28.01.2026. 

Суддя І.В. Буряк