ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2316/25	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Діброви Г.І.,
Принцевської Н.М., 
секретар судового засідання – Полінецька В.С.

за участю представників учасників судового процесу:
від ТОВ «Приватна охорона «Смерч»: не з`явився;
від ПАТ «МВО «Оріон»: Кавацюк О.В., за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” 
на рішення Господарського суду Одеської області
від 18 вересня 2025 року (повний текст складено 24.09.2025)
у справі № 916/2316/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Приватна охорона “Смерч”
до Публічного акціонерного товариства “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” 
про стягнення 327 959,33 грн.

суддя суду першої інстанції: Деркач Т.Г.,
місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 28.01.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Приватна охорона «Смерч» (далі також – позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства (ПАТ) “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” (далі також – відповідач, ПАТ «МВО «Оріон») про стягнення з останнього 327 959,33 грн., з яких: 3% річних у розмірі 76 112,52 грн, 251 846,81 грн збитків від інфляції.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 3 935,52 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що рішенням Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23 були задоволені позовні вимоги ТОВ "Приватна охорона "Смерч" до ПАТ "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" про стягнення заборгованості в сумі 1 036 994,00 грн. за договором надання охоронних послуг від 01.07.2019 №01/07. Також вказаним рішенням з відповідача на користь позивача було стягнуто сплачену суму судового збору у розмірі 15 554,91 грн.
Однак, станом на момент пред`явлення даного позову, відповідач не виконав рішення у справі №916/77/23, яким з ПАТ «МВО «Оріон» стягнуто на користь позивача відповідні суми, у зв`язку з чим ТОВ "Приватна охорона "Смерч" нарахувало у порядку ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційних витрат за період невиконання відповідачем свого зобов`язання, а саме за період з 31.12.2022 по 11.06.2025.
Таким чином, нарахувавши на суму заборгованості 3% річних у розмірі 76 112,52 грн за період з 31.12.2022 по 11.06.2025 та інфляційні втрати в розмірі 251 846,81 грн за період з січня 2023 по травень 2025, ТОВ «Приватна охорона «Смерч» звернулось до суду із даним позовом, зауважуючи, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі №916/2316/25 (суддя Деркач Т.Г.) позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Приватна охорона “Смерч” 3% річних у розмірі 76 027,29 грн., збитки від інфляції у розмірі 251 846,81 грн., а також судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 3 934, 50 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог ТОВ “Приватна охорона “Смерч” щодо підставності для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, враховуючи існуючу заборгованість останнього перед позивачем, встановлену у рішенні Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23 та невиконання з боку ПАТ “МВО “Оріон” вказаного рішення.
Разом з тим, суд не погодився з визначеним позивачем розміром заявлених сум 3% річних та інфляційних втрат, оскільки встановив, що ТОВ “Приватна охорона “Смерч” був визначений неправильний період їх нарахування, а саме: позивач розпочав нарахування з 31.12.2022, в той час як правильною датою початку обрахунку є 01.01.2023. Тому, здійснивши відповідні перерахування, місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 76 027,29 грн та інфляційних втрат у сумі 251 846,81 грн.
Водночас, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір, пропорційно сумі задоволених позовних вимог, а також витрати на професійну правничу допомогу, однак, у зменшеному розмірі: замість 30 000,00 грн, що були заявлені позивачем, суд дійшов висновку про стягнення з ПАТ «МВО «Оріон» на користь ТОВ «Приватна охорона «Смерч» 15 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі №916/2316/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ “Приватна охорона “Смерч” до ПАТ “МВО “Оріон” про стягнення 3% річних у розмірі 76 112,52 грн., збитків від інфляції у розмірі 251 846,81 грн. відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги відтворюють аргументи відповідача, що були викладені останнім у відзиві на позовну заяву, та полягають у наступному:
- заява про примусове виконання рішення від 06.03.2023 у справі №917/77/23 була подана з боку ТОВ «Приватна охорона «Смерч» 27.05.2025, тобто, через два роки після видачі господарським судом наказу на виконання вказаного рішення;
- 27.05.2025 приватний виконавець Хлебниковим О.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №78198446;
- 29.05.2025 приватний виконавець отримав від ПАТ МВО “Оріон” заяву про зупинення виконавчих дій до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації, припинення чинності арештів та повернення стягнутих грошових коштів через перебування відповідача в процедурі малої приватизації;
- 02.06.2025 приватним виконавцем винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження №78198446 на підставі ст.ст. 34-35 Закону України «Про виконавче провадження» до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації, що становить у даному випадку дату – 31.10.2025;
- 12.06.2025 до господарського суду звернулось ТОВ «Приватна охорона «Смерч» з позовом про стягнення 3% річних в сумі 76 112,52 грн за період з 31.12.2022 по 11.06.2025, інфляційних витрат в розмірі 251 846,81 грн з січня 2023 по травень 2025, у зв`язку з невиконанням рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23 на підставі 625 Цивільного кодексу України;
- проте, апелянт переконаний у тому, що оскільки на момент порушення провадження у справі №916/77/23 та ухвалення судового рішення у справі №916/2316/25 існувала пряма заборона на проведення будь-яких виконавчих дій стосовно боржника, що перебував в процесі приватизації і така завершилась, у відповідача існували тимчасові законні підстави не виконувати судове рішення по справі №916/77/23 та не нести додаткової відповідальності за його невиконання;
- апелянт зауважує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував вищевказаного, послався на практику Верховного Суду, яка не є релевантною до правовідносин, що склались між сторонами у даному випадку, оскільки відповідні висновки Верховного Суду стосуються стягнення 3% річних та інфляційних витрат поза межами процедури приватизації;
- також відповідач вказує, що суд першої інстанції, зазначаючи про відсутність у Законі України «Про приватизацію державного і комунального майна» норми, що звільняє відповідача від сплати сум, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, у зв`язку з перебуванням у процедурі малої приватизації, не обґрунтував неможливість застосування аналогії закону;
- водночас, ПАТ МВО “Оріон” заперечує і про стягнення з нього на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн, посилаючись на не доведення останнім обсягу та тривалості наданих адвокатом послуг, їх необхідності тощо; зазначає про не співмірність вказаної суми з огляду на незначну складність даної справи.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 14.10.2025, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” на рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі №916/2316/25; продовжено розгляд вказаної апеляційної скарги на розумний строк та призначено її до розгляду на 28.01.2026 об 11:00 год. Крім того, даною ухвалою позивачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу ПАТ “МВО “Оріон”
07.11.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ "Приватна охорона "Смерч" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач не погоджується з доводами останньої, вважає її необґрунтованою та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
Узагальнено позиція ТОВ "Приватна охорона "Смерч" полягає у тому, що наявність рішення суду про стягнення заборгованості, відкриття/зупинення виконавчого провадження не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тому, суд першої інстанції правильно застосував відповідні норми чинного законодавства, актуальну практику Верховного Суду та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, додатково зазначивши, що норми закону, у тому числі відповідні положення Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», що звільняють відповідача від сплати сум, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, у зв`язку з перебуванням у процедурі малої приватизації та її завершенням, відсутні.
Також, позивач виклав свою позицію щодо незгоди апелянта зі стягнутою судом сумою адвокатських витрат.
15.01.2026 позивач подав до суду заяву про розгляд справи №916/2316/25 без участі представника ТОВ «Приватна охорона «Смерч», що було враховано судовою колегією.
28.01.2026 у судове засідання з`явився представник ПАТ “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон”, який надав пояснення, підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити останню.
Представник ТОВ «Приватна охорона «Смерч» у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись належним чином; про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В судовому засіданні 28.01.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23 позовні вимоги ТОВ "Приватна охорона "Смерч" до ПАТ "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" про стягнення заборгованості в сумі 1 036 994,00 грн. задоволені у повному обсязі. Стягнуто З ПАТ «Машинобудівне виробниче об`єднання «Оріон» на коисть ТОВ «Приватна охорона «Смерч» заборгованість за договором про надання охоронних послуг від 01.07.2019 №01/07 у розмірі 1 036 994,00 грн та судовий збір у розмірі 15 554,91 грн.
Суд встановив, що ПАТ МВО “Оріон”, підписуючи акти надання послуг, не в повному обсязі виконало умови укладеного договору в частині оплати наданих ТОВ “Приватна охорона “Смерч” послуг, внаслідок чого у ПАТ “МВО “Оріон” станом на 31.12.2022 виникла заборгованість у розмірі 1 036 994,00 грн.
30.03.2023 рішення у справі №916/77/23 набрало законної сили і на його виконання 07.04.2023 Господарський суд Одеської області видав наказ на примусове виконання останнього зі строком пред`явлення до виконання, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», - 3 роки.
Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від 18.01.2022 №89 прийнято рішення щодо приватизації державного пакету акцій розміром 50% статутного капіталу ПАТ «МВО «Оріон», що становить 2 883 281 штук акцій, шляхом продажу його на аукціоні з умовами.
05.09.2024 відбувся електронний аукціон з продажу пакета акцій розміром 50% статутного капіталу ПАТ «МВО «Оріон», внаслідок чого 09.10.2024 був укладений договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації – Державного пакету акцій у кількості 2 883 281 штук, власником яких стало ТОВ “МЕЙСШИП КАРРІ”.
Відповідно до наказу Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від 31.10.2024 №818 затверджено результати продажу та завершення приватизації об`єкта малої приватизації - Державного пакету акцій ПАТ «МВО “Оріон” у кількості 2 883 281 штук акцій, що становить 50% статутного капіталу товариства.
27.05.2025 ТОВ “Приватна охорона “Смерч” звернулось до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023.
27.05.2025 приватним виконавцем Хлебниковим О.В. винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження №78198446 з виконання наказу №916/77/23, виданого 07.04.2023 на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23.
Також, 27.05.2025 вказаним приватним виконавцем винесені Постанови про арешт коштів та про арешт майна боржника - ПАТ «МВО “Оріон” в межах виконавчого провадження №78198446.
29.05.2025 ПАТ МВО “Оріон” звернулось до приватного виконавця Хлебнікова О.В. з листом №48-05/25, в якому зазначено про затвердження результатів продажу та завершення приватизації об`єкта малої приватизації - Державного пакету акцій ПАТ «МВО “Оріон”, у зв`язку з чим та з урахуванням п. 12 ч. 1 ст. 34, ст. 35 Закону України “Про виконавче провадження”, заявник зазначив про відсутність у приватного виконавця законодавчо визначених підстав для здійснення примусового виконання виконавчого документа, що перебуває на виконанні, до 31.10.2025 та просив зупинити виконавчі дії до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації, припинити чинність арештів, накладених на майно ПАТ «МВО “Оріон” та повернути останньому стягнуті грошові кошти в межах виконавчого провадження №78198446.
В заяві про зупинення виконавчих дій ПАТ «МВО «Оріон» послався на вищезазначені накази Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях.
29.05.2025 приватний виконавець постановою ВП №78198446 зняв арешт з усіх рахунків ПАТ МВО “Оріон”.
02.06.2025 приватний виконавець постановою ВП №78198446 зняв арешт з усього рухомого та нерухомого майна ПАТ МВО “Оріон”.
Крім того, 02.06.2025 приватним виконавцем винесена Постанова про зупинення вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження №78198446 на підставі п. 12 ч. 1 ст. 34, ч. 7 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» - до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації.
12.06.2025 позивач, у зв`язку з невиконанням рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23, звернувся до суду про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 76 112,52 грн, нарахованих за період з 31.12.2022 по 11.06.2025, та інфляційних витрат в розмірі 251 846,81 грн, нарахованих за період з січня 2023 по травень 2025.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні ухвали, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога про застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати охоронних послуг на суму 1 036 994,00 грн, про стягнення якої було ухвалено у рішенні суду від 06.03.2023 у справі №916/77/23.
Відповідно до ст. 11, ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати з договорів або безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Рішенням суду у справі №916/77/23 встановлено порушення відповідачем зобов`язань з оплати охоронних послуг, наданих позивачем, у відповідності до договору від 01.07.2019 №01/07.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказану правову позицію викладено у постанові від 03.07.2018 Великої палати Верховного Суду по справі №917/1345/17.
Отже, наявність зобов`язання відповідача по сплаті позивачу 1 036 994,00 грн основного боргу встановлено рішенням суду від 06.03.2023 у справі №916/77/23 та повторного доведення не потребують.
Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
В силу приписів ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Судова колегія зазначає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Крім того, п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України та п. 7 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є обов`язковість судового рішення.
Судове рішення є обов`язковим до виконання (ч. 1 ст. 129-1 Конституції України).
Приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 1 ст. 18 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з гарантій доступу до суду та ефективного захисту прав і законних інтересів сторони у справі, що передбачено п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 (заява №60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконання або надмірно його затримувати, а держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.
Як зазначалось вище, позивач, звертаючись до суду із даним позовом, просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, які нараховані за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань щодо сплати стягнутих на підставі судового рішення у справі №916/77/23 коштів.
У контексті наведеного судова колегія звертає увагу на те, що ПАТ “МВО “Оріон” було відповідачем у справі №916/77/23 та було повідомлено про рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у вказаній справі, а тому мало змогу самостійно виконати це рішення суду.
Також, вище вже було зазначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України).
Отже, з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення у боржника виникає нове зобов`язання на підставі судового рішення та ст.ст. 11 та 509 Цивільного кодексу України, а саме: зобов`язання зі сплати стягнутих сум на користь кредитора. 
Таке зобов`язання у розумінні Цивільного кодексу України є грошовим, а тому у разі прострочення його виконання на нього також поширюється дія ст. 625 Цивільного кодексу України. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18.
Судом першої інстанції встановлено та не спростовано відповідачем, що станом на дату розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази оплати відповідачем позивачу в добровільному порядку 1 036 994,00 грн заборгованості за договором від 01.07.2019 №01/07. Також, відсутні докази того, що рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23 виконано у примусовому порядку.
Як свідчать матеріали даної справи та підтверджено обома сторонами, виконавче провадження №78198446 з примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23 зупинене.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).
Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Чинне законодавство України не пов`язує наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості зі звільненням боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №902/330/17, від 22.04.2020 у справі №922/795/19.
При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Отже, застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України після ухвалення рішення суду спонукає боржника виконати таке рішення суду, оскільки сума грошових коштів, що підлягає до стягнення, продовжує зростати до моменту фактичного виконання рішення суду і може бути стягнута за бажанням стягувача (кредитора).
Як зазначалось вище, відповідачем факт наявності простроченої заборгованості по суті не заперечується та не спростовується. Доказів сплати заборгованості у сумі 1 036 994,00 грн, що присуджена до стягнення рішенням Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23, матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.
Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника грошових коштів фактично не виконано, кредитор має право вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% річних до повного виконання грошового зобов`язання.
З урахуванням викладеного, ТОВ “Приватна охорона “Смерч” правомірно здійснило нарахування 3% річних та інфляційних втрат на стягнуту рішенням суду у справі №916/77/23 суму у розмірі 1 036 994,00 грн.
При цьому, апеляційна колегія цілком погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно помилковості заявлених позивачем до стягнення сум 3% річних та інфляційниї втрат, з огляду на те, що ТОВ “Приватна охорона “Смерч” неправильно визначило початкову дату відповідних нарахувань.
Так, ТОВ “Приватна охорона “Смерч” виходило зі встановлення в межах розгляду справи №916/77/23 факту того, що станом на 31.12.2022 у ПАТ «МВО “Оріон” виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 1 036 994 грн, у зв`язку з чим надало суду у даній справі - №916/2313/25 розрахунки 3% річних та інфляційниї втрат саме з 31.12.2022.
Проте, як правильно зазначив місцевий господарський суд, з урахуванням положень Цивільного кодексу України, днем початку обрахунку є день, наступний за днем, коли боржник мав виконати своє грошове зобов`язання, але не зробив цього.
Тому, суд першої інстанції дійшовши висновку, що обрахунок необхідно починати з дати наступної, що датована після 31.12.2022, тобто – з 01.01.2023, здійснив власний розрахунок сум інфляційних втрат та 3% річних (з урахуванням правильного періоду відповідних нарахувань).
Апеляційний суд погоджується з правильністю такого розрахунку місцевого суду.
Доводи відповідача щодо відсутності підстав для притягнення його до відповідальності за невиконання зобов`язання з огляду на зупинення виконавчого провадження суд до уваги не приймає зважаючи на наступне.
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, а саме: як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), і у зазначеній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт, зобов`язання в силу закону). 
Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення, зокрема, окремих видів зобов`язань. 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, приписи ст. 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, а грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2020 у справі №912/855/19 вказано, що враховуючи положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц та постановах Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 910/8396/21, від 07.09.2022 у cправі № 910/9911/21.
Зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Аналогічна позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц та № 703/2718/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену правову позицію щодо природи цих платежів. Зокрема, у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 визначено, що ключовою характеристикою вказаної норми є те, що ці суми нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум. Це означає, що об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора на їх стягнення, без необхідності доказування вини боржника або причин затримки.
Отже, нарахування 3% річних та інфляційних втрат не зупиняється під час призупинення виконавчого провадження. Оскільки ці платежі мають компенсаційний, а не штрафний характер, вони продовжують нараховуватися до фактичного повного виконання зобов`язання, незалежно від рішень суду чи виконавця. 
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що перебування боржника у процесі приватизації, як і існуюча законодавчо визначена заборона здійснювати відносно боржника виконавчі дії (зупинення виконавчого провадження) не є законодавчої підставою для звільнення такого боржника від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Зупинення виконавчих дій не зупиняє прострочення виконання зобов`язання.
Тому, з урахуванням наведених вище приписів законодавства та позицій Верховного Суду, апеляційна колегія вважає за необхідне зауважити на тому, що відкриття та зупинення виконавчого провадження №78198446 з примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23 не звільняє відповідача від обов`язку сплатити суму заборгованості з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за весь період прострочення.
Притилежні доводи апелянта судова колегія відхиляє, з огляду на те, що вони не побудовані на вимогах права, не спростовують висновок суду першої інстанції, ґрунтуються на неправильному власному тлумаченні апелянтом норм матеріального та процесуального права та фактично зводяться до переоцінки тих обставин та доказів, які вже були досліджені та оцінені судом під час розгляду справи №916/2316/25.
Щодо витрат на правову допомогу.
Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Крім того, п. 2 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з ч. 4 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно з ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
За положеннями ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів зазначає, що позивачем до суду першої інстанції надано належні докази в підтвердження його витрат на оплату послуг адвоката, а саме: договір про надання правової допомоги від 01.05.2025, укладений між ТОВ “Приватна охорона “Смерч” (Клієнт) та адвокатом Шевченко Д. В. (Адвокат), Додаткову угоду №2 від 01.05.2025 до вказаного договору, Акт приймання-передачі послуг №2 від 02.09.2025, підписаний ТОВ “Приватна охорона “Смерч” та адвокатом Шевченко Д.В. в межах справи №916/2316/25 на загальну суму 30 000 грн., ордер серія АІ №1920899 від 12.06.2025, відповідно до якого адвокат Шевченко Д.В. представляв інтереси позивача у Господарському суді Одеської області та відповідне свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю.
Участь адвоката Шеченка Д.В. у судових засіданнях підтверджується протоколами судових засідань від 14.07.2025, 28.07.2025, 18.09.2025.
За умовами п. 2.1. договору, у редакції Додаткової угоди №2 Клієнт доручає, а Адвокат приймає до виконання доручення щодо представництва інтересів Клієнта у Господарському суді Одеської області щодо стягнення з ПАТ “МВО “Оріон” 3% річних та збитків від інфляції стосовно встановленої рішенням Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23 заборгованості ПАТ “МВО “Оріон” перед Клієнтом у розмірі 1 036 994 грн. 
У п. 5.1., 5.4. договору Сторони погодили, що відповідні послуги Адвоката оплачуються Клієнтом у фіксованому розмірі - 30 000,00 грн.
У контексті наведеного судова колегія наголошує на тому, що фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених договором умов платежу - конкретний склад дій Адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
У разі погодження між Адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) та Клієнтом фіксованого розміру гонорару, такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого Адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) часу на надання правничої допомоги Клієнту. Подібні висновки Верховного Суду містяться у постанові від 19.11.2021 у справі №910/4317/21.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що у даному випадку фіксований розмір гонорару, погоджений між Клієнтом та Адвокатом, означає те, що у разі настання визначених таким договором умов платежу – конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання умов договору та призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару у цих конкретних правовідносинах, що склалися між Клієнтом та його Адвокатом у цій справі, як і не має значення витрачений Адвокатом ТОВ “Приватна охорона “Смерч” час на надання послуг правничої допомоги та здійснені з боку Адвоката заходи.
З урахуванням викладеного, судова колегія зазначає, що вартість послуг з надання правничої допомоги була погоджена між ТОВ “Приватна охорона “Смерч” та адвокатом Шевченко Д. В. у фіксованому розмірі, який не змінюється в залежності від обсягу наданих послуг та витраченого Адвокатом, а отже, є чітко визначеним.
Позивачем не надано до суду доказів фактичної оплати послуг Адвоката, але, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19
Представник відповідача в суді першої інстанції просив зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, посилаючись, у тому числі на те, що заявлена сума адвокатських витрат є завищеною, що було враховано судом першої інстанції та внаслідок чого було частково задоволені вимоги позивача та відповідне відшкодування було зменшено до 15 000,00 грн.
Проте, відповідач також не згоден і з наведеною сумою, що призначена судом першої інстанції до стягнення, а саме 15 000,00 грн., у зв`язку з чим оспорює останню в суді апеляційної інстанції, як неспівмірну, та просить суд взагалі відмовити у такому стягненні.
При цьому, свою позицію відповідач обґрунтовує також надмірним завищенням суми адвокатського відшкодування, з урахуванням того, що позовна заява не обтяжена великим обсягом документів та даний спір не є складним, не передбачає дослідження та застосування інших законів і підзаконних нормативно-правових актів, крім Цивільного кодексу України, не вимагає експертиз, спеціальних знань чи дослідження великої кількості доказів, а судові засідання за участі представника позивача відбувались в режимі відеоконференції. Апелянт зауважує, що позивач не довів обсяг і тривалість наданих послуг, адже Акт приймання-передачі послуг містить лише загальні формулювання («усна консультація», «написання позову з детальним математичним розрахунком», «написання відповіді на відзив») без деталізації часу, який зазначений в договорі про надання правничої допомоги від 01.05.2025, в якому визначено, що індивідуальна погодинна ставка адвоката становить 2 000,00 грн. (п.5.3.1 Договору).
Однак, апеляційний суд зауважує, що доводи апелянта, з урахуванням вже здійсненого зменшення адвокатських витрат судом першої інстанції, не спростовують обставин, встановлених судом, а є наданням своєї суб`єктивної оцінки рівню складності господарської справи. 
Крім того, як було зазначено вище, фіксований розміру гонорару обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги та не залежить від витраченого Адвокатом часу на надання правничої допомоги Клієнту. 
Апелянтом не зазначається про будь-яку необ`єктивність оскаржуваного рішення в цій частині; не наводиться жодного порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права; доводи, викладені в апеляційній скарзі правильність висновків місцевого господарського суду не спростовують, а полягають лише у незгоді відповідача із сумою, яка визначена судом першої інстанції для стягнення.
Таким чином, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги ПАТ “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” з огляду на те, що наведені доводи відповідача є лише припущеннями останнього, що трактуються на власну користь.
Саме лише незгода апелянта із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат або для їх додаткового зменшення.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення вимоги позивача та стягнення на користь ТОВ “Приватна охорона “Смерч” витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн. є законним та обґрунтованим.
Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне додатково зазначити, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки наведених учасниками справи обґрунтувань, дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України.
У даному контексті судова колегія вказує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від №640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19 тощо).
Отже, аргументи апелянта про необґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції під час апеляційного перегляду останнього не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” на рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі №916/2316/25, яке прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, задоволенню не підлягає, а вказане рішення місцевого господарського суду залишається без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 123, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі №916/2316/25 залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений та підписаний 02.02.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Принцевська Н.М.