ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1668/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи: 
від Одеської регіональної торгово-промислової палати - адвокат Желобницька А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит"
на рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2025 (повний текст складено та підписано 22.09.2025, суддя Лічман Л.В.)
у справі №916/1668/25
за позовом Одеської регіональної торгово-промислової палати
до Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит"
про визнання договору недійсним та стягнення 100000,00 грн

ВСТАНОВИВ
Одеська регіональна торгово-промислова палата (далі – позивач, Палата) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит" (далі – відповідач, ТОВ АФ "Наш аудит"), в якій просила суд:
- визнати недійсним договір №2024/09/23 про проведення аудиту (аудиторської перевірки), укладений 23.09.2024 між ТОВ АФ "Наш аудит" та Палатою;
- застосувати наслідки недійсності договору, стягнувши з ТОВ АФ "Наш аудит" на користь Палати грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог, Палата послалась на те, що оспорюваний договір укладено усупереч приписам Закону України "Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність" та не відповідає принципам незалежності, об`єктивності та професійної компетентності, адже відповідач, будучи членом Палати, не мав права проводити аудит діяльності останньої в період його членства, оскільки міг виникнути потенційний або реальний конфлікт інтересів. 
Крім того, позивач вважає, що правочин має бути визнаний недійсним згідно зі ст.232 ЦК України, оскільки існують підстави вважати, що договір вчинено у результаті зловмисної домовленості відповідача та колишнього керівництва позивача, направленої на заволодіння коштами Палати. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.09.2025 по справі №916/1668/25 позов задоволено, визнано недійсним договір №2024/09/23 про проведення аудиту (аудиторської перевірки), укладений 23.09.2024 між ТОВ АФ "Наш аудит" та Одеською регіональною торгово-промисловою палатою, стягнуто з ТОВ АФ "Наш аудит" на користь Одеської регіональної торгово-промислової палати грошові кошти у розмірі 100000,00 грн та 4542,00 грн судового збору.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що в спеціальному законі, яким врегульовано діяльність аудиторів, містяться прямі заборони на проведення аудиторських перевірок осіб, з якими аудитор перебуває у будь-яких правовідносинах, що можуть мати наслідком конфлікт інтересів, якщо період перевірки та період, протягом якого існували правовідносини, співпадають. У даному випадку аудитор (відповідач), був членом юридичної особи, діяльність якої підлягала перевірці, а тому, така поведінка відповідача та позивача, який вирішив залучити свого члена для проведення перевірки, суперечить нормам Закону України "Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність".
Місцевий господарський суд також зазначив, що на виконання Договору, який визнається судом недійсним, відповідач одержав від Палати 100000,00 грн, які в порядку односторонньої реституції підлягають поверненню позивачу, як безпідставно отримані.
Не погодившись із даним рішення до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить:
- скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2025 у справі №916/1668/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі;
- альтернативно (субсидіарно), у разі якщо суд апеляційний суд дійде висновку про неможливість ухвалити нове рішення через неповноту з`ясування обставин та необхідність додаткового дослідження доказів – скасувати рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції із вказівками щодо застосування норм ст. 203, 215, 216 ЦК України та стандартів оцінки доказів (ст. 86 ГПК України).
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим iз порушенням норм матеріального i процесуального права та за неповного з`ясування обставин справи, з огляду на наступне:
- ініціатива укладення договору виходила від самого позивача, а його виконання підтвердження наявними у матеріалах справи доказами;
- поза увагою місцевого господарського суду залишено статус членства відповідача у Палаті, оскільки відповідача було виключено зі складу членів до дати укладення договору, що підтверджується листом та протоколом президії ОРТПП. При цьому, сама по собі минула належні відповідача до Палати, без конкретної ідентифікації загрози незалежності та без доведення заборонених законом залежностей, не може бути підставою недійсності правочину;
- судом першої інстанції проігноровано презумпцію правомірності правочину та здійснено неправильний розподіл тягаря доказування;
- місцевий господарський суд обмежився загальними посиланнями на конфлікт інтересів, не встановивши юридичного дефекту та причинного зв`язку між таким дефектом i висновком про недійсність спірного правочину;
- Господарським судом Одеської області допущено неправильне застосування наслідків недійсності правочину, яке полягає у застосуванні одностороннього стягнення замість двосторонньої реституції;
- наявні статутні обмеження позивача не можуть бути підставою недійсності правочину, при цьому посилаючись на внутрішні положення та конфлікт інтересів, суд першої інстанції не з`ясував обізнаності відповідача про будь-які заборони на момент укладення договору;
- суд першої інстанції помилково ототожним спір про виконання зобов`язання з спором про визнання правочину недійсним. При цьому, суд не зазначив жодної підстави недійсності правочину вцілому, яка існувала на момент його укладання;
- у порушення норм процесуального права, суд першої інстанції переклав на відповідача обов`язок доведення відсутності недійсності правочину та конфлікту інтересів;
- до того ж, місцевий господарський суд не забезпечив всебічної, повної та об`єктивної оцінки доказів у їх взаємозв`язку.
Апелянт також просить суд апеляційної інстанції визнати поважними причини неподання частини доказів у суді першої інстанції та прийняти та долучити до матеріалів справи подані зі скаргою додаткові докази, а саме витяг з ЄДР станом на 23.09.2024 та лист ОРТПП вiд 24.07.2024 №194.
За твердженням апелянта, Витяг з Єдиного державного реєстру щодо ОРТПП станом на 23.09.2024 містить, зокрема відомості щодо статусу відповідача (членства в Палаті) станом на час укладення оспорюваного договору, а лист ОРТПП вiд 24.07.2024 №194 про припинення (виключення) відповідача з членів Палати з 16.07.2024 на підстави рішення президії. 
Щодо причин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції апелянт зазначає, що вони перебували у третіх осіб/офіційних реєстрів i вимагали окремих дій для отримання належних копій.
За твердженням апелянта, Витяг з ЄДП на конкретну дату є доказом з інформаційної системи, що формується за спеціально заданими параметрами запиту, до завершення розгляду в суді першої інстанції отримати i надати саме такий, належним чином сформований документ, об`єктивно не вдавалось за можливе. 
Лист про виключення відповідача із членів ОРТПП є документом, який перебуває у володінні позивача, при цьому відповідач звертався із запитами про надання відомостей, але отримані вони були зі спливом відповідного процесуального строку. 
Скаржник також стверджує, що лише після ознайомлення з мотивами оскаржуваного рішення виникла потреба у наданні таких доказів, оскільки суд фактично змінив предмет доказування у площину членства відповідача в Палаті та наявності конфлікту інтересів.
Колегією суддів під час судового засідання від 04.02.2026 було розглянуто та відхилено таке клопотання, з огляду на таке. 
Статтею 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 74 ГПК України).
Згідно з приписами ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частин першої-третьої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до правових позицій ВС КГС, викладених у постановах від 13.04.2021 у справі 909/722/14 та від 1 липня 2021 року по справі 46/603, положення ч. 3 ст. 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Недоведеність таких обставин виключає процесуальні підстави для дослідження апеляційним судом таких додаткових доказів. Положення статті 269 ГПК України є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.
У висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 зі справи 916/3130/17 та від 18.06.2020 зі справи 909/965/16, від 26.02.2019 зі справи 913/632/17 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи. 
При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. 
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Судова колегія звертає увагу на те, що надані відповідачем до апеляційної скарги додаткові документи датовані 2024 роком, тобто існували станом на час прийняття судом першої інстанції оскаржуваної ухвали. 
Відповідно, відповідач не був позбавлений об`єктивної можливості надати такі докази до суду першої інстанції, однак таких дій не вчинив, натомість надав такі докази лише разом із апеляційною скаргою, не зазначивши при цьому жодних обґрунтованих підстав, що перешкоджали наданню таких доказів під час розгляду справи у суді першої інстанції. 
При цьому, судова колегія не приймає до уваги твердження апелянта про те, що такі докази перебували у третіх осіб/офіційних реєстрів i вимагали окремих дій для отримання належних копій, з огляду на таке.
Згідно з ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата.
Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, надаються у вигляді: 1) безоплатного доступу через портал електронних сервісів або з використанням Єдиного державного вебпорталу електронних послуг; 2) оприлюднення публічної інформації з Єдиного державного реєстру у формі відкритих даних відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації"; 3) безоплатного доступу через персональний кабінет до документів, поданих юридичною особою, фізичною особою - підприємцем, відокремленим підрозділом юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, та громадським формуванням, що не має статусу юридичної особи, для проведення реєстраційних дій, відомостей про результати їх розгляду, документів, що містяться в реєстраційній справі таких осіб в електронній формі, та відомостей про цих осіб, які актуальні на момент запиту та на визначену дату, - шляхом їх перегляду, копіювання та роздрукування; 4) документів у паперовій та електронній формі, що містяться в реєстраційній справі; 5) виписок у паперовій формі для проставлення апостилю та в електронній формі; 6) витягів у паперовій та електронній формі, що містять відомості, актуальні на момент запиту або на визначену дату; 7) суб`єктам приватного права може надаватися прямий доступ до Єдиного державного реєстру в електронному вигляді у режимі реального часу на платній основі на підставі договорів, укладених з технічним адміністратором.
Відповідно, ТОВ Аудиторська фірма "Наш аудит" не було позбавлено можливості, під час розгляду справи у суді першої інстанції, звернутись із відповідним запитом щодо отримання відомостей про юридичну особу (позивача) у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Також, за приписами ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.
З огляду на наведені законодавчі приписи, відповідач, у разі неможливості самостійного отримання доказів по справі не був позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції із відповідним клопотанням про їх витребування у осіб, в яких вони перебувають. 
Однак, як свідчать наявні матеріли справи, своїм правом відповідач не скористався. 
Не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги й твердження скаржника про те, що лише після ознайомлення з мотивами оскаржуваного рішення виникла потреба у наданні таких доказів, оскільки суд фактично змінив предмет доказування у площину членства відповідача в Палаті та наявності конфлікту інтересів.
Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що доводи та вимоги позивача, якими він обґрунтовував недійсність правочину, ґрунтувались саме на тому, що відповідач починаючи з 20.10.2005 року до 16.07.2024 року був членом Одеської регіональної торгово-промислової палати, що в свою чергу призводить до конфлікту інтересів. 
Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що наведені апелянтом обставини щодо не можливості подання доказів до суду першої інстанції, не є об`єктивними, які не залежали від волі сторони по справі та унеможливили своєчасне вчинення такої процесуальної дії, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги. 
ТОВ АФ "Наш аудит" також заявлено клопотання про витребування доказів у ОРТПП, ТПП України та державного реєстратора. 
Так, від ОРТПП апелянт просить витребувати:
- списки (реєстри) членів ОРТПП станом на 16.07.2024; 12.09.2021; 23.09.2024; 24.09.2024; 30.09.2024 - з позначенням щодо ТОВ АФ "Наш аудит";
- Протокол Президії №12 від 16.07.2024 (рішення про виключення ТОВ АФ "Наш аудит") з усіма додатками та доказами повідомлення;
- Витяг з книги (журналу) обліку членів щодо ТОВ АФ "Наш аудит" (дати набуття/припинення членства, підстави, посилання на внутрішні акти);
- Довідка про сплату/несплату членських внесків за 2019-2024 з розшифруванням сум i дат;
- Протокол загальних зборів від 12.09.2024 з всіма додатками: порядок денний; реєстрація присутніх/кворум; бюлетені/відомості про голосування; склад обраних органів/комісій; тексти рішень;
- Журнали реєстрації вхідної/вихідної кореспонденції та реєстри e-mail розсилок щодо ТОВ АФ "Наш аудит" за 24.02.2022-30.09.2024 (адреси одержувачів, дати, теми, списки розсилки членам);
- Накази/розпорядження/довіреності щодо повноважень осіб, які підписували спірні документи у 2024 року (строки та обсяг повноважень);
- Внутрішні положення/регламенти/політики комунікацій (чинні у 2022- 2024 рр.);
- Чинні редакції Статуту ОРТПП на відповідні дати.
Вiд ТПП України:
- Офіційно засвідчена довідка/витяг із централізованої бази (реєстру) членів системи ТПП України щодо статусу ТОВ АФ "Наш аудит", як члена ОРТПП станом на l6.07.2024; 12.09.2024; 23.09.2024; 24.09.2024; 30.09.2024, із зазначенням: чи перебувало товариство у статусі члена на кожну дату; дат i реквізитів рішень про прийняття/виключення (за наявності); періодів і підстав припинення членства (за наявності);
- (За можливості) Правила/процедури системи ТПП щодо повідомлення членів про внески та стандарти прийняття/виключення; відомості про скарги/оскарження актів ОРТПП щодо членства відповідача.
Від органу державної реєстрації (ЦНАП/відділ держреєстрації ОМР):
- Усі редакції Статуту ОРТПП із датами затвердження та держреєстрації;
- Реєстраційні картки/заяви/рішення держреєстратора щодо внесення таких змін;
- Документи про зміни керівних органів/керівника у 2024 а надалі (копії протоколів/наказів, поданих для реєстрації);
- Повний витяг/копії матеріалів реєстраційної справи ОРТПП станом на 12.09.2024 та 23-30.09.2024.
В обґрунтування такого клопотання апелянт зазначає, що висновок суду першою інстанції про порушення принципу незалежності аудитора ґрунтується на твердженні про членство відповідача в ОРТПП у спірний період. Для перевірки фактичного статусу членства на ключові дати, a також з`ясування кворуму, повноважень підписантів i належного повідомлення апелянта, необхідні документи, що перебувають у володінні відповідних осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. 
У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання (пункти 1 - 4 ч. 2 ст. 81 ГПК України).
Отже, наявність самого лише клопотання не може бути визнано достатньою підставою для витребування доказів судом. Передумовою для звернення до суду з відповідним клопотанням та підставою для його задоволення судом є необхідність дотримання заявником приписів ст. 81 ГПК України, у тому числі п. 4 ч. 1 цієї статті, а саме: зазначення про заходи, яких він вжив для отримання цього доказу самостійно, а також надання доказів вжиття таких заходів та (або) причин неможливості самостійного отримання цього доказу. 
Натомість, клопотання відповідача про витребування доказів, не відповідає вимогам п. 4 ч. 2 ст. 81 ГПК України, оскільки останнім не зазначено про заходи, яких він вжив для отримання цих доказів самостійно, як і не надав доказів вжиття таких заходів, зокрема, доказів звернення до відповідних осіб з приводу надання таких доказів.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України). 
Приписи ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".
Відповідно до сталої практики Верховного Суду докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. При цьому докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14 (врахована судом апеляційної інстанції), від 27.06.2023 у справі № 910/161/181/18 та інші).
Отже, прийняття нових доказів в суді апеляційної інстанції або їх витребування, без дотримання порядку, визначеного нормами Господарського процесуального кодексу України, матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Колегія суддів апеляційного суду також звертає увагу на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 499/895/19, де судом касаційної інстанції зауважено на тому, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
У даному випадку, колегія суддів наголошує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач не звертався до суду із відповідним клопотання про витребування доказів. 
З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заявленого відповідачем клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 відкрито апеляційне провадження по справі №916/1668/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми ,,Наш аудит’’ на рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2025 та призначено справу до розгляду на 17.12.2025.
До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, а також відмовити у задоволенні клопотання скаржника про витребування доказів по справі.
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що у порушення вимог Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність», відповідачем під час укладення оспорюваного договору не було забезпечено професійної поведінки та порушено принципи незалежності та об`єктивності, а також принцип професійної компетентності.
За твердженням позивача, ТОВ АФ «НАШ АУДИТ» було свідомо допущено порушення чинного законодавства та не проведено оцінку загроз незалежності, адже відповідач у період проведення аудиту, був членом ОРТПП, а тому надання ним аудиторських послуг Палаті призводить до конфлікту інтересів, що не могло не бути відомим при укладенні договору. 
При цьому, як стверджує позивач ТОВ АФ «НАШ АУДИТ» було достеменно відомо про існування законодавчо встановлених обмежень у проведенні останніми аудиторської перевірки ОРТПП.
Позивач вважає безпідставними посилання апелянта на підміну предмету спору та помилкову кваліфікацію, адже Господарським судом Одеської області було досліджено саме ті обставини на які посилався позивач у позовній заяві. 
Щодо посилання скаржника на порушення норм процесуального права та неналежної оцінки доказів, позивач зазначає, що суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення посилався, окрім іншого, як на відомості з ЄДР так і на Акт надання послуг, а тому твердження відповідача про неврахування таких доказів є безпідставними. 
На думку позивача, зважаючи на те, що відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції визнавався факт членства ТОВ АФ «НАШ АУДИТ» у Палаті, тоді як в апеляційній скарзі стверджується зворотнє, поведінка апелянта є недобросовісною.
З приводу подання додаткових доказів на стадії апеляційного провадження, позивач зазначає, що такі докази існували на момент подачі відповідачем відзиву на позовну заяву, тож могли бути долучені до матеріалів справи в строки встановлені чинним ГПК України. Так, ЄДР є загальнодоступним, тож можливість зробити відповідний запит у відповідача існувала на момент розгляду справи судом першої інстанції.
Щодо клопотання апелянта про витребування доказів, позивач вважає, що ТОВ АФ «НАШ АУДИТ» під час розгляду справи в суді першої інстанції не було здійснено жодних дій задля отримання викладених в клопотанні доказів, належного обґрунтування підстав такого витребування під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не вказано, а тому таке клопотання підлягає залишенню без задоволення.
У зв`язку з оголошенням у м.Одесі повітряної тривоги та необхідністю перебування працівників та відвідувачів суду в укритті, а також обмеження доступу до приміщення суду представників учасників справи, судове засідання по справі №916/1668/25 призначене на 17.12.2025 не відбулось.
Ухвалою суду від 18.12.2025 повідомлено учасників справи №916/1668/25 про те, що наступне судове засідання з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми ,,Наш аудит’’ на рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2025 відбудеться – 04.02.2026.
Під час судового засідання від 04.02.2026 представник позивача надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами та вимогами скаржника, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Представник апелянта у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка про доставку ухвали суду до електронного кабінету відповідача. 
Враховуючи наведене, а також те, що явка представників сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вирішила за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 23.09.2024 між ТОВ АФ ,,Наш аудит’’ (Виконавець) та Палатою (Замовник) укладено договір про проведення аудиту (аудиторської перевірки) № 2024/09/23 (Договір), згідно з п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених Договором, Замовника призначає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання здійснити за плату аудиторську перевірку діяльності підприємства за період 01.01.2019р. по 30.09.2024р. з метою висловлення аудитором думки про те, дані в обліку (кількісно та вартісно) та фінансова звітність відображається достовірно, в усіх суттєвих аспектах фінансовий стан Замовника, його фінансові результати та рух грошових коштів, відповідно до Національних стандартів фінансової звітності - складена в усіх суттєвих аспектах відповідно до Національних стандартів фінансової звітності, надалі завдання з аудиту.
Аудит фінансової звітності проводиться у відповідності до МСА, вимоги яких є обов`язковими для Виконавця та Замовника (п.2.1 Договору).
Аудиторський звіт, що буде надано Замовнику за результатами аудиту, буде складено (схема, форма, термінологія) відповідно до вимог МСА (п. 2.3. Договору).
Розмір винагороди за проведення аудиту визначається з врахуванням часу, який необхідний для якісного виконання аудиту, належного рівня навичок, знань, професійної кваліфікації та ступеню відповідальності аудитора. Час, необхідний для виконання аудиту визначається через трудомісткість (в людино-годинах), а інші складові (рівень навичок, знань, кваліфікації) – через вартість 1 людино-години роботи відповідної категорії персоналу Виконавця. Розмір винагороди за аудиторську перевірку, що проводиться згідно п.1.1 Договору, буде визначатися як сума добутків трудомісткості аудиторської перевірки в розрізі категорій персоналу Виконавця та вартості однієї людино-години роботи відповідної категорії персоналу Виконавця, що становить: внески до АПУ – 2350,00 грн; аудитор – 33 л/ч*900,00 грн; помічник аудитора – 85 л/ч*470 грн без ПДВ (п.4.1 Договору).
Розмір винагороди за Договором, обрахований у відповідності до основи для встановлення винагороди, представленої у п.4.1 Договору, а також з урахуванням наданої знижки, становить на дату набуття ним чинності 870960,00 грн без ПДВ (п.4.2 Договору). 
Термін аудиторської перевірки за Договором до 28.02.2025 (п.5.1 Договору).
На виконання Договору сторони оформили акт надання послуг від 26.11.2024 р. № 34, за змістом якого Виконавець надав Замовнику аудиторські послуги (попередній звіт) – перевірку діяльності Палати за період з 2019 р. по 30.09.2024 р. на загальну суму 261288,00 грн.
Договір та акт надання послуг підписано представниками та скріплено печатками контрагентів.
Наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями від 08.11.2024 р. № 8040 на суму 50000,00 грн та від 27.11.2024 р. № 8134 на суму 50000,00 грн підтверджується те, що на виконання Договору Замовник перерахував Виконавцю грошові кошти у загальній сумі 100000,00 грн.
Звертаючись із даним позовом, позивач послався на те, що в 2005 ТОВ АФ ,,Наш аудит’’ прийнято до складу членів Палати. Позивачем додано до позову протокол засідання президії Палати від 16.07.2024 № 12, з якого вбачається, що ТОВ АФ ,,Наш аудит’’ виключено з членів Палати за систематичну несплату членських внесків. При цьому з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ТОВ АФ ,,Наш аудит’’ є членом Палати.
А тому, позивач вважає, що відповідач уклав оспорюваний договір з позивачем всупереч закріпленим у Законі України ,,Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність’’ принципам незалежності, об`єктивності та професійної компетентності, адже ТОВ АФ ,,Наш аудит’’, будучи до 16.07.2024 членом Палати, не мало права проводити аудит діяльності останньої в період його членства, оскільки міг виникнути потенційний або реальний конфлікт інтересів. 
Окремо, позивач просив суд застосувати односторонню реституцію, передбачену ст.216 ЦК України, та стягнути з відповідача 100000,00 грн, перерахованих на виконання недійсного договору. 
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та задовольнив їх у повному обсязі. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріли справи, доводи та вимоги сторін, дійшла наступних висновків.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
За частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Правові засади аудиту фінансової звітності, провадження аудиторської діяльності в Україні та регулює відносини, що виникають при її провадженні визначено Законом України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність».
За приписами ст. 1 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» цьому Законі наведені нижче терміни вживаються у такому значенні: 
- аудит фінансової звітності - аудиторська послуга з перевірки даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності та/або консолідованої фінансової звітності юридичної особи або представництва іноземного суб`єкта господарювання, або іншого суб`єкта, який подає фінансову звітність та консолідовану фінансову звітність групи, з метою висловлення незалежної думки аудитора про її відповідність в усіх суттєвих аспектах вимогам національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, міжнародних стандартів фінансової звітності або іншим вимогам;
- аудиторська фірма - юридична особа, яка провадить аудиторську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом та міжнародними стандартами аудиту, а також може надавати неаудиторські послуги;
- аудиторський звіт - документ, підготовлений суб`єктом аудиторської діяльності відповідно до міжнародних стандартів аудиту та вимог цього Закону за результатами аудиту фінансової звітності (консолідованої фінансової звітності, комбінованої фінансової звітності);
- аудиторські послуги - аудит, огляд фінансової звітності, консолідованої фінансової звітності, виконання завдань з іншого надання впевненості та інші професійні послуги, що надаються суб`єктами аудиторської діяльності відповідно до міжнародних стандартів аудиту, стандартів аудиту Великої Британії або Сполучених Штатів Америки, та з урахуванням вимог цього Закону;
- конфлікт інтересів - суперечність між особистими майновими, немайновими інтересами аудитора (посадових осіб аудиторської фірми) та його (їх) професійними правами і обов`язками, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість під час виконання ним (ними) своїх професійних обов`язків, а також на вчинення чи невчинення ним (ними) дій.
За приписами ст. 7 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» аудиторські послуги надаються на підставі договору про надання аудиторських послуг, укладеного між суб`єктом аудиторської діяльності та замовником. У договорі про надання аудиторських послуг передбачаються предмет, обсяг аудиторських послуг, розмір та умови оплати, відповідальність сторін та інші умови відповідно до вимог законодавства та міжнародних стандартів аудиту. Договором про надання аудиторських послуг може бути передбачено можливість застосування суб`єктом аудиторської діяльності при наданні аудиторських послуг (крім послуг з обов`язкового аудиту або послуг з виконання інших обов`язкових завдань) стандартів аудиту Великої Британії або Сполучених Штатів Америки.
Аудитори та суб`єкти аудиторської діяльності зобов`язані при наданні аудиторських послуг забезпечити етичну професійну поведінку із дотриманням пріоритету суспільних інтересів, загальних норм моралі, принципів незалежності та об`єктивності, професійної компетентності, конфіденційності та професійної таємниці (ст. 8 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність»).
Статтею 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» визначено, що аудитор та суб`єкт аудиторської діяльності мають право надавати послуги з аудиту, огляду фінансової звітності та виконувати інші завдання з надання впевненості, за умови що такий аудитор, суб`єкт аудиторської діяльності, його власники (засновники, учасники), посадові особи, ключові партнери з аудиту та залучені до надання таких послуг працівники незалежні від юридичної особи та іншого утворення без статусу юридичної особи, фінансова звітність яких підлягає перевірці, не брали участі у підготовці та прийнятті управлінських рішень такої юридичної особи та іншого утворення без статусу юридичної особи. Вимога щодо забезпечення незалежності поширюється на звітний період фінансової звітності, що підлягає перевірці, та період надання послуг з аудиту такої фінансової звітності.
Аудитор та суб`єкт аудиторської діяльності зобов`язані вживати належних заходів для забезпечення незалежності під час надання аудиторських послуг у випадках, передбачених міжнародними стандартами аудиту, зокрема, недопущення існуючого або потенційного конфлікту інтересів, а також впливу договірних або інших відносин, у яких беруть участь аудитор, суб`єкт аудиторської діяльності, аудиторська мережа, власники (засновники, учасники), посадові особи і працівники суб`єкта аудиторської діяльності, інші особи, залучені до надання аудиторських послуг, та пов`язані особи суб`єкта аудиторської діяльності (ч.2 ст. 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність»).
Аудитор та суб`єкт аудиторської діяльності зобов`язані утриматися від надання аудиторських послуг у разі загрози моральним принципам, майновим інтересам, захисту особистості та сімейних відносин, примушення до вчинення певних дій внаслідок фінансових, особистих, договірних, трудових та інших відносин між аудитором, суб`єктом аудиторської діяльності, його пов`язаними особами, його аудиторською мережею та іншою особою, здатною вплинути на результат аудиторських послуг, та юридичними особами, іншими утвореннями без статусу юридичної особи, яким надаються аудиторські послуги, внаслідок чого об`єктивна, раціональна та обізнана третя сторона, беручи до уваги застосовані запобіжні заходи, може дійти висновку, що незалежність аудитора або суб`єкта аудиторської діяльності не дотримана (ч.3 ст. 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність»).
Частиною 4 ст. 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» визначено, що забороняється надання аудиторських послуг, у разі якщо аудитор, суб`єкт аудиторської діяльності, його ключові партнери з аудиту, його власники (засновники, учасники), посадові особи та залучені до надання аудиторських послуг особи, включаючи працівників суб`єкта аудиторської діяльності та інших осіб, а також близькі родичі та члени сім`ї зазначених осіб: 
1) є власниками фінансових інструментів, емітованих юридичною особою, фінансова звітність якої підлягає перевірці або мають суттєвий та прямий інтерес в отриманні вигоди від юридичної особи, утворення без статусу юридичної особи, яким надаються аудиторські послуги, або юридичної особи, пов`язаної з такою юридичною особою спільною власністю, контролем та управлінням, крім тих, що належать такій юридичній особі опосередковано через інститути спільного інвестування; 
2) беруть участь в операціях з фінансовими інструментами, емітованими, гарантованими або іншим чином підтримуваними юридичною особою, якій надаються аудиторські послуги, крім операцій в межах інститутів спільного інвестування; 
3) перебували протягом періодів, зазначених у частині першій цієї статті, у трудових, договірних або інших відносинах з юридичною особою, якій надаються аудиторські послуги, що можуть призвести до конфлікту інтересів.
У відповідності до ч.8 ст. 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» аудитор, ключовий партнер з аудиту, посадові особи та особи, які залучалися до надання послуг з обов`язкового аудиту фінансової звітності, включаючи працівників суб`єкта аудиторської діяльності та інших залучених осіб, протягом щонайменше одного року, а у разі проведення обов`язкового аудиту фінансової звітності підприємств, що становлять суспільний інтерес, - протягом щонайменше двох років після надання відповідних послуг не мають права: 
1) обіймати керівні посади в органі управління юридичної особи, якій надавалися послуги з обов`язкового аудиту фінансової звітності; 
2) призначатися членом аудиторського комітету юридичної особи, якій надавалися послуги з обов`язкового аудиту фінансової звітності, або у разі відсутності такого комітету - членом органу, що виконує відповідні функції; 
3) призначатися (бути обраним) членом адміністративного або наглядового органу юридичної особи, якій надавалися послуги з обов`язкового аудиту фінансової звітності.
Наведені законодавчі приписи, якими врегульовано діяльність аудиторів, містяться прямі заборони на проведення аудиторських перевірок осіб, з якими аудитор (аудиторська фірма) перебуває у будь-яких правовідносинах, що можуть мати наслідком конфлікт інтересів, якщо період перевірки та період, протягом якого існували правовідносини, співпадають. У такий спосіб законодавець забезпечує дотримання принципу незалежності аудитора та виникнення умов, за яких у об`єктивної, раціональної та обізнаної третьої сторони не можуть виникнути сумніви щодо незалежності аудитора.
У даному випадку, як вбачається з наявних матеріалів справи та було вірно встановлено місцевим господарським судом, ТОВ АФ "Наш аудит" починаючи з 20.10.2005 до момент виключення з членів Палати 16.07.2024, було членом Одеської регіональної торгово-промислової палати.
В свою чергу, за умовами оспорюваного договору, період проведення аудиту охоплював з 01.01.2019 по 30.09.2024, тобто період у який ТОВ АФ "Наш аудит" було членом Одеської регіональної торгово-промислової палати.
Відповідно, ТОВ АФ ,,Наш аудит’’ на виконання Договору зобов`язалось здійснити аудит діяльності Палати за період в якому аудитор був членом юридичної особи, діяльність якої підлягала перевірці, що в свою чергу, суперечить приписам Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» та створює конфлікт інтересів та впливає на об`єктивність або неупередженість під час виконання аудитором своїх професійних обов`язків.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги в частині визнання недійсним Договору є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що оспорюваний договір було укладено 23.09.2024, тобто після прийняття Палатою рішення про виключення ТОВ АФ ,,Наш аудит’’ з числа членів Палати, оскільки у даному випадку, як вже було вказано вище, має значення період проведення аудиту, який за умовами договору охоплював період з 01.01.2019 по 30.09.2024, тобто період у який ТОВ АФ "Наш аудит" було членом Одеської регіональної торгово-промислової палати.
Суд апеляційної інстанції також зауважує, що не дивлячись на надання позивачем до матеріалів справи протоколу засідання президії Палати від 16.07.2024 № 12, з якого вбачається, що ТОВ АФ ,,Наш аудит’’ виключено з членів Палати за систематичну несплату членських внесків, у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містилась інформація про те, що ТОВ АФ ,,Наш аудит’’, станом на час розгляду справи у суді першої інстанції, було членом Палати.
До того ж, приписи п.3 ч.4 ст.10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» прямо забороняють аудит у разі існування в період, за який проводиться перевірка, відносин, що можуть призвести до конфлікту інтересів, а, відтак, реальний конфлікт інтересів для порушення принципу незалежності аудитора не є обов`язковим. При цьому безсумнівним являється те, що ТОВ АФ ,,Наш аудит, будучи членом Палати, могло впливати на результати її діяльності або на призначення осіб чи органів, від яких така діяльність залежала.
Слід також зауважити, що правові засади аудиту фінансової звітності, провадження аудиторської діяльності в Україні та регулює відносини, що виникають при її провадженні Закон України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність», а тому, відповідач як юридична особа, яка провадить аудиторську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом та міжнародними стандартами аудиту, безумовно є обізнаним з відповідними обмеженнями визначеними положеннями даного закону, зокрема й щодо прямої заборони надання аудиторських послуг, у разі якщо аудитор, перебував у трудових, договірних або інших відносинах з юридичною особою, якій надаються аудиторські послуги (п.3 ч.4 ст.10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність»).
Відхиляються судом апеляційної інстанції й твердження апелянта про відсутність ознак фактичного членства ТОВ АФ ,,Наш аудит’’ у Палаті, оскільки у даному випадку питання щодо членства, виключення (включення) відповідача з членів Палати, тощо не є предметом даного судового провадження. 
Щодо заявлених позовних вимог про застосування наслідків недійсності договору, шляхом стягнення з ТОВ АФ "Наш аудит" на користь Палати грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн, колегія суддів зазначає таке. 
Так, в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення в порядку односторонньої реституції безпідставно утриманих коштів в розмірі 100000,00 грн підлягає задоволенню, оскільки такі кошти було отримано відповідачем на виконання недійсного правочину. 
Однак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо необхідності застосування односторонньої реституції, з огляду на таке. 
Так, за змістом частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).
Водночас частиною першою статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (пункт 154) зауважено, що якщо на виконання спірного правочину сплачені кошти або передане інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 Цивільного кодексу України).
Системне тлумачення абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: 
а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; 
б) правила абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; 
в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 396/29/17, від 12 червня 2020 року у справі № 906/775/17, від 13 травня 2021 року у справі № 910/6360/20), від 03 грудня 2024 року у справі № 903/1251/23 (903/187/24).
Вказані висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.06.2025 у справі № 201/2056/22.
З огляду на наведене, у даному випадку до спірних правовідносин має бути застосована двостороння реституція, оскільки законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції у випадку визнання правочину недійсним. 
Як вже було вказано вище та підтверджується наявними матеріалами справи, на виконання умов недійсного договору позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у загальному розмірі 100000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями від 08.11.2024 р. № 8040 на суму 50000,00 грн та від 27.11.2024 р. № 8134 на суму 50000,00 грн.
Відтак з огляду на визнання договору №2024/09/23 про проведення аудиту (аудиторської перевірки) від 23.09.2024 недійсним, відповідач зобов`язаний повернути позивачем кошти одержані та таким недійсним правочином. 
В свою чергу, витрушуючи питання щодо повернення позивачем одержаного за договором в порядку двосторонньої реституції, колегія суддів зазначає таке. 
За умовами п. 5.3. Договору аудиторська перевірка буде виконана Виконавцем згідно вимог МСА, положень Договору та у відповідності до Графіку аудиторської перевірки (Додаток 1). Аудиторська перевірка буде складатися з трьох етапів: етап планування, етап отримання достатніх та прийнятних аудиторських доказів та завершальний етап.
Планування аудиту буде здійснено відповідно до МСА 300 «Планування аудиту фінансової звітності» та передбачатиме розробку загальної стратегії аудиту і детального плану аудиту. План аудиту буде визначати характер, час і обсяг запланованих процедур оцінки ризиків Згідно МСА 315 (переглянутий) «Ідентифікація та оцінка ризиків суттєвих викривлень через розуміння суб`єкта господарювання і його середовища» та характер, час і обсяг запланованих подальших аудиторських процедур на рівні тверджень управлінського персоналу Замовника для кожного суттєвого класу операцій, залишків на рахунках та розкриттів, як це вказано в МCA 330 «Дії аудитора у відповідь на оцінені ризики» (п. 5.4. Договору).
Пунктом 5.7. Договору визначено, що за результатами етапу отримання аудиторських доказів у відповідності з МСА 450 «Оцінка викривлень, ідентифікованих під час аудиту» Виконавцем буде підготовлено та надано письмовий звіт, в якому крім питань, повідомлення про які вимагається МСА 260 та іншими окремими МСА, увага управлінського персоналу Замовника буде звернута на недоліки і помилки у організації та веденні бухгалтерського обліку, складанні фінансової звітності, які будуть виявлені під час цього етапу аудиторської перевірки. Метою цього інформування буде спонукання управлінського персоналу Замовника до прийняття рішень для здійснення коригувань та виправлень у обліку та фінансовій звітності Замовника.
На завершальному етапі аудиторської перевірки відповідно до вимог МСА 560 «Події після звітного періоду» Виконавцем додатково будуть виконані аудиторські процедури для отримання доказів щодо врахування Замовником подій після дати балансу, які можуть потребувати коригування фінансової звітності або розкриття інформації. На цьому етапі перевірки згідно МСА 570 (переглянутого) «Безперервність діяльності» Виконавцем будуть виконані аудиторські процедури для отримання доказів щодо обґрунтованості оцінки управлінським персоналом Замовника припущення про безперервність діяльності Замовника. На завершальному етапі аудиторської перевірки Виконавцем буде здійснено загальний аналітичний огляд фінансової звітності Замовника з метою отримання доказів щодо здійснення коригувань та виправлень керівництвом Замовника недоліків та помилок у його фінансовій звітності, про які йому було повідомлено Виконавцем згідно п.5.7 Договору. На цьому етапі перевірки у відповідності з МСА 580 "Письмові запевнення" Виконавець повинен отримати письмові запевнення управлінського персоналу (у формі листа-запевнення) Замовника з питань, що є суттєвими для фінансових звітів, зокрема, запевнення щодо визнання управлінським персоналом Замовника своєї відповідальності за складання фінансової звітності відповідно до застосовної концептуальної основи фінансової звітності, запевнення щодо того, що всі операції були зареєстровані та відображені у фінансовій звітності. Відмова управлінського персоналу Замовника від надання вказаних письмових запевнень буде підставою для Виконавця модифікувати аудиторський висновок (п. 5.8. Договору).
За умовами п. 5.10. Договору виконавець повинен впродовж 5 (п`яти) календарних наступних днів з дати передачі Замовнику проекту аудиторського звіту підготувати остаточний варіант аудиторського звіту. Відсутність чи наявність зауважень Замовника щодо змісту аудиторського звіту не є підставою для затримки підготовки остаточного варіанту аудиторського звіту. При підготовці остаточного варіанту аудиторського звіту Виконавець може, проте не зобов`язаний, врахувати зауваження Замовника щодо поліпшення зрозумілості формулювань у аудиторському звіті, але це не стосується можливої незгоди управлінського персоналу Замовника з думкою аудитора щодо фінансової звітності.
На дату, зазначену у п.5.1 Договору, Виконавець складає та надає (направляє) Замовнику підписаний остаточний варіант аудиторського звіту в 3 (трьох) примірниках та Акт приймання передачі результатів аудиту в 2 (двох) примірниках. Виконавець, має право на власний розсуд, проте не зобов`язаний, долучити до вказаних в вище в цьому пункті Договору документів листи, письмові звіти, що надавалися протягом аудиторської перевірки, або додати узагальнюючий звіт, що стосується результатів аудиту (п.5.11. Договору).
З огляду на наведені умови договору, відповідач (виконавець) на виконання умов договору повинен був надати позивачеві (замовнику) підписаний остаточний варіант аудиторського звіту та Акт приймання передачі результатів аудиту.
Однак, наявні матеріли справи не містять, а сторонами не надано доказів складання та направлення відповідачем позивачеві відповідного аудиторського звіту та Акту приймання передачі результатів аудиту, на виконання умов укладеного між сторонами договору. 
Відтак, у даному випадку позивач не отримав від відповідача результатів укладеного між сторонами договору, а саме остаточного аудиторського звіту.
При цьому, судова колегія не приймає до уваги посилання відповідача на складання та надання позивачеві, на виконання умов договору, попереднього аудиторського звіту, оскільки складання такого документу не передбачено умовами укладеного між сторонами договору, та з огляду на встановлені судом порушення вимог спеціального законодавства під час укладення спірного договору, обставини не відповідності відповідача необхідним вимогам, які пред`являються до аудиторів, складення такого попереднього аудиторського звіту взагалі не може вважатись виконанням (частковим виконанням) умов спірного договору, що відповідно, звільняє позивача від законодавчого обов`язку повернути отримане за недійсним правочином. 
Колегія суддів також у даному випадку враховує принцип справедливості, добросовісності і розумності, який є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону. Верховний Суд неодноразово зазначав, що поведінка учасників правовідносин має відповідати іншим засадам цивільного законодавства таким, як справедливість, добросовісність, розумність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, постанови Верховного Суду від 08.09.2020 № 920/418/19, від 07.04.2021 у справі № 910/10514/20).
Як вже було вказано вище та підтверджується наявними матеріалами справи, у межах даного судового провадження мала місце недобросовісна поведінка з боку відповідача, який будучи достеменно обізнаним, як аудиторська фірма, з певними законодавчими обмеженнями та заборонами щодо проведення аудиторської перевірки юридичної особи з якою аудитор перебуває у будь-яких відносинах (фінансових, особистих, договірних, трудових та інших), уклав оспорюваний договір, який передбачав здійснення аудиторської перевірки за період у який відповідач був членом Палати, тобто перебував у відповідних правовідносинах.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що у даному випадку грошові кошти одержані відповідачем на виконання умов недійсного правочину, мають бути повернуті на користь позивача. 
З огляду на таке, порушення наведені апелянтом не знайшли свого підтвердження, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути наежним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не спростовують вірних висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2025 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.09.2025 у справі №916/1668/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 09.02.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Філінюк І.Г.