П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року м. Київ

Справа №754/1447/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/12963/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Скрипки О.І., 22 травня 2025 року у м. Києві, повний текст рішення складений 23 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про зміну місця проживання дитини, 

В С Т А Н О В И В

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив змінити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його місце проживання разом із батьком - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки проживання дитини з батьком сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, зростанню дитини у безпечних, стабільних взаємовідносинах для забезпечення її нормального розвитку та виховання.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 28.08.2011 він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю - відповідачем ОСОБА_1 . В той же час, починаючи з грудня 2020 року, малолітній син проживає разом з ним. На момент перегляду вказаного судового рішення в апеляційному порядку малолітній син вже проживав з ним, але суд постановив рішення про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Позивач переконаний, що дитина має проживати з ним, оскільки відповідач не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в школі, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. На момент пред`явлення позову дитина є учнем другого класу, має багато друзів серед однолітків та однокласників, відвідує різні гуртки, проте він не проявляє жодного бажання спілкуватися з матір`ю. Також позивач зазначає, що він любить свого сина і має змогу забезпечити його всім необхідним, слідкує за станом його здоров`я, розвитком, виховує та піклується про нього. У нього з сином чудовий психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Крім того, позивач вказав, що він не має наміру перешкоджати відповідачу у здійсненні її прав та обов`язків щодо дитини, але відповідач не проявляє бажання спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, а тому, на думку позивача, зміна місця проживання дитини може призвести до стресу, розірванню сталих зв`язків з друзями, змусить дитину повторно адаптуватися в іншому шкільному колективі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про зміну місця проживання дитини - задоволено частково.
Змінено місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначивши його місце проживання разом з його батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , за місцем його проживання.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що тривалість проживання дитини з батьком, сформування усталеного порядку та укладу життя дитини протягом 4,5 років, встановлені сталі соціальні зв`язки, які склались у дитини за місцем проживання та навчання, його психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, а також враховуючи думку дитини та виходячи з найкращих її інтересів, які превалюють над інтересами та бажаннями батьків, суд прийшов до висновку про можливість зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його разом із батьком

Не погодилась із зазначеним судовим рішенням відповідач, її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Представник зазначає, що судом першої інстанції не було враховано обставини, які були встановлені судами у інших справах між цими ж сторонами, зокрема, щодо визначення місця проживання дитини, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, а також про відібрання дитини і повернення за її попереднім місцем проживання.
Представник також вказує на те, що судом першої інстанції було опитано дитину, однак надані дитиною пояснення були суперечливими, та було видно, що результатом його поведінки є абсолютний вплив батька, який свідомо створив для дитини негативний образ матері через власні образи, маніпулюючи дитиною, а тому вказані пояснення дитини не могли бути покладені в основу рішення суду.
Визначаючи місце проживання дитини, суд може врахувати її думку щодо проживання одним із батьків, проте згода дитини на проживання одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати і сприяти захисту прав і інтересів дитини.
Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилається на висновок Служби у справах дітей щодо визначення місця проживання дитини, однак повністю залишає поза увагою інформацію з нього щодо свідомого обмеження ОСОБА_2 спілкування дитини з ОСОБА_1 .
Крім цього, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 161 СК України вирішив передати дитину для проживання батьку, який не має самостійного доходу, оскільки розмір доходу, який він за його словами отримує, не можливо перевірити, а незначні доходи його батьків взагалі не мають стосунку до утримання дитини. Також представник звертає увагу, що ОСОБА_2 з жовтня 2021 року жодного разу не сплачував аліменти.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. 

Сторона позивача правом на надання відзиву не скористалась.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про задоволення заявлених ним вимог.
Представник позивача - адвокат Гапека Т.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.
Треті особи: Служба у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації своїх представників в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини та відповідні їх правовідносини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . /т.1 а.с.13/
Відповідно до довідок Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної державної адміністрації малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13 жовтня 2015 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 /т.1 а.с.52,53/
Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 червня 2020 року №421 визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з сином щовівторка та щоп'ятниці з 18-30 год. до 21-00 год., щосуботи з 10-00 год. до 20-00 год. /т.1 а.с.121/
За даними Піщанської селищної ради Вінницької області, наведеними у довідці від 26 лютого 2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з грудня 2020 року проживає в АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.17/ 
Згідно з актом від 29 грудня 2020 року ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_2 , дідусем та бабусею по лінії батька, за адресою: АДРЕСА_1 . Для дитини створені належні умови проживання. /т.1 а.с.122/
Згідно з актом від 12 липня 2021 року ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_2 , дідусем та бабусею по лінії батька, за адресою: АДРЕСА_1 . Для дитини створені належні умови проживання. /т.1 а.с.14/
Відповідно до висновку Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії від 10 лютого 2021 року № 3), районна державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . Цей висновок був наданий в межах розгляду справи № 754/3411/20 /т.1 а.с.62-63/
Матеріали справи містять декілька звернень ОСОБА_1 до органу опіки та піклування датовані груднем 2021 року щодо вжиття заходів для повернення її дитини, спілкування з дитиною та передачі подарунків для дитини. /т.1 а.с.123-126/ 
31 грудня 2020 року працівниками органу опіки та піклування за участю свідка була складена довідка про проведення бесіди, з якої вбачається, що батько малолітнього ОСОБА_3 не повертає дитину та не дозволив матері зайти на територію домоволодіння та категорично відмовився щоби мати побачила дитину. /т.1 а.с.57-58/ 
Відповідно до довідки Комунального закладу «Дмитрашківський ліцей» Піщанської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 03 жовтня 2022 року та характеристики виданої цим закладом ОСОБА_3 навчається у 2 класі, характеризується позитивно, вдома створені всі умови для навчального розвитку дитини, батько завжди підтримує тісний зв`язок з учителями, цікавиться навчанням сина, відвідує батьківські збори. /т.1 а.с.15,16/
Питання визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 вже було предметом судового розгляду у справі № 754/3411/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дитини.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, у справі, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком залишено без задоволення. /т.1 а.с.32-51/ 
У вищевказаній справі судом було встановлено, що після розлучення сторін дитина проживала з матір`ю, а батьку органом опіки та піклування був встановлений порядок участі у вихованні дитини. Разом з тим в порушення вказаного порядку та під час перебування даної справи на судовому розгляді, відповідач у справі не повернув дитину матері після побачення і дитина з кінця 2020 року залишилась проживати в с. Дмитрашівка, Вінницької області. Намагання матері повернути дитину мирно не дали результатів, а тому до вирішення справи районним судом та визначення місця проживання дитини, хлопчик залишався проживати з батьком. Судом встановлено, що відповідач вчиняв перешкоди в спілкуванні матері з дитиною, спілкування дитини з матір`ю по телефону відбувалось в присутності батька, а в багатьох випадках взагалі дитина не викликалась до телефону. Не зважаючи на те, що хлопчик був зарахований в школу в м. Києві, батько забрав дитину і без згоди матері влаштував дитину в школу за місцем свого проживання. Враховуючи таку поведінку батька, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що місце проживання дитини, не зважаючи на те, що хлопчик на час ухвалення рішення проживав з батьком, має бути визначено з матір`ю. 
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень в касаційному порядку дані судові рішення не оскаржувались, відповідно набрали законної сили.
Крім цього рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 08 березня 2023 року у справі №142/605/21 відмовлено у задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Тульчинської РДА, виконавчий комітет Піщанської селищної ради Вінницької області, орган опіки і піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. У цьому рішенні суд вказав на те, що встановлені під час судового розгляду обставини дають підстави вважати, що неможливість активної участі матері ОСОБА_1 в житті сина ОСОБА_3 спричинена об`єктивними причинами, зокрема, і поведінкою позивача, яка спрямована на перешкоджання спілкуванню сина із матір`ю, невиконання позивачем рішення суду, яким місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 визначено разом з матір`ю, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання. /т.1 а.с.145-164/ 
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення суду в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось, відповідно набрало законної сили. 
Також з матеріалів справи, а також згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року у справі № 142/271/22, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2023 року та постановою Верховного Суду від 08 травня 2024 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , відібрано у батька дитини ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто дитину матері дитини ОСОБА_1 за місцем її проживання. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині відібрання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька дитини ОСОБА_2 /т.1 а.с.137-145/
У вказаній вище справі Верховний Суд з урахуванням наведених норм, фактичних обставин справи, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки за рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі №754/3411/20 місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із позивачкою, відповідач наведене рішення, що є обов`язковим, не виконує, доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток, відповідач не надав і судом не встановлено. Повернення сина матері за попереднім місцем проживання відповідатиме його найкращим інтересам, оскільки малолітня дитина майже до шести років проживала разом із матір`ю, проте починаючи із 25 грудня 2020 року позбавлена повноцінного спілкування із нею.
Посилання заявника на те, що дитина не хоче повертатися до матері та це суперечить її інтересам, відхилені судом касаційної інстанції, оскільки це суперечить установленим судами обставинам справи та зводиться до незгоди відповідача з висновками судів щодо суті спору.
Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Піщанської селищної ради від 24 березня 2023 року №16 наданим на виконання ухвали суду першої інстанції у справі, що переглядається, встановлено, що після розлучення сторін у справі малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 . Участь батька ОСОБА_2 у вихованні сина була визначена розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 30 червня 2020 року № 421. Відомо, що у грудні 2020 року ОСОБА_2 , без погодження з матір`ю ОСОБА_1 , забрав малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до с. Дмитрашківка Тульчинського району Вінницької області та з того часу не дає можливості матері дитини ОСОБА_1 повноцінно приймати участь у вихованні сина. Зазначено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено з матір`ю ОСОБА_1 , яке прийняте з урахуванням висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 13 лютого 2021 року. Батько дитини з цим рішенням не згодний, дитину матері не передав і вживає всіх заходів щоб усунути її з життя дитини, зокрема, звернувся з позовом до Піщанського районного суду Вінницької області про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні цього позову ОСОБА_2 відмовлено. Також указано, що не маючи можливості забрати дитину, ОСОБА_1 звернулась з позовом до Піщанського районного суду Вінницької області про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання. Зважаючи на встановлені факти комісія вважала за доцільне при розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну місця проживання дитини взяти за основу рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року № 754/1447/23, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 /т.1 а.с.113/
У справі, що переглядається 22 травня 2023 року Деснянським районним судом м. Києва було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про зміну місця проживання дитини. /т.1 а.с.184-190/
На виконання ухвали апеляційного суду Службою у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області був складений висновок щодо визначення місця проживання дитини, який затверджений рішенням виконавчого комітету від 11 березня 2024 року № 719, орган опіки та піклування, захищаючи інтереси дитини, вважає, що до часу налагодження повноцінного спілкування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 неможливо визначити місце проживання дитини. Поряд з цим у висновку вказано, що малолітній ОСОБА_3 повністю обмежений у спілкуванні з матір`ю, а тому неможливо об`єктивно оцінити особисту прихильність дитини до кожного з батьків. Батько ОСОБА_2 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Піщанської селищної ради відмовив ОСОБА_1 у можливості побачитись з сином та категорично відмовляється сприяти тому, щоб син спілкувався з матір`ю. /т.2 а.с.59-62, 96-100/
З протоколу проведення засідання комісії з питань захисту прав дитини Піщанської селищної ради від 23 лютого 2024 року вбачається, що члени комісії висловили своє бачення щодо ситуації, яка склалась та зауважили про вплив батька та його родини на формування негативного ставлення дитини до матері. Також вказано на те, що ОСОБА_2 заперечив щодо спілкування матері з дитиною. Після обговорення членами комісії було винесено пропозицію не приймати остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини до того часу, поки мама не зможе повноцінно спілкуватись з дитиною. /т.2 а.с.66-68/
Матеріали справи містять психологічний висновок, складений психологом Т. Зубро 26 січня 2024 року, згідно з яким клієнт ОСОБА_3 спокійно сприймав роботу з психологом, адекватно та без допомоги третіх осіб спілкувався з нею, чітко висловлював своїх думки у довільній формі та за своїм бажанням, позитивно висловлював свої побажання стосовно проживання зі своїм батьком, мав стійкий психологічний стан, сумлінно виконував психологічні завдання, які необхідно було для розуміння рівня психологічного стану клієнта, агресії та неадекватної поведінкової форми виявлено не було. /т.2 а.с.85/ 
Також з листа Піщанської селищної ради Вінницької області від 22 лютого 2024 року вбачається, що службою у справах дітей за участю психолога була проведена бесіда з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході якої за допомогою психологічних тестів встановлено, що фігура матері ОСОБА_5 витісняється, він її не сприймає, як близьку людину. До тата дитина ставить добре, з ним асоціює спокій, тобто можна припустити, що поруч з батьком йому комфортно, а також дитина почуває себе емоційно стабільно. Також вказано на те, що дитина має тісний контакт з дідусем та батьком. Проте зазначено, що оскільки з дитиною було проведено лише одну зустріч, то більш глибоко вивчити ситуацію було не можливо. /т.2 а.с.89/
В заяві від 09 лютого 2024 року ОСОБА_2 повідомив комісії з питань захисту прав дитини Піщанської селищної ради про те, що має неофіційний заробіток від ведення роздрібної торгівлі через Інтернет (7000-9000 грн). Також працює без укладення трудового договору різноробочим. /т.2 а.с.69/
Постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2024 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року було залишено без змін. /т.2 а.с.104-117/
Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2024 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 25 березня 2024 року були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд вказав на те, що суди не з`ясували можливість опитування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо думки дитини у питанні визначення місця її проживання. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 /т.2 а.с.187-195/
При новому розгляду справи судом першої інстанції, за участі психолога ОСОБА_6 була опитана дитина ОСОБА_3 , який вказав на те, що проживає разом з батьком, бабусею та дідусем. З мамою він не бачиться, але її пам`ятає, проте бачитись частіше не має бажання. Вказав, що хоче жити з батьком, йому з ним подобається. З мамою не хоче, бо мама вигнала батька і він це бачив. Мама йому не телефонує і він не хоче, і не має її номеру телефону.
Службою у справах дітей у висновку від 11 березня 2024 року були досліджені житлово-побутові умови матері та вказано на те, що вона має у власності дві квартири, проживає у АДРЕСА_3 де для дитини створені належні умови. Мати працює медичною сестрою в КНП «Консультативно-діагностичний центр Дніпровського району м. Києва», має стабільний дохід, за місце роботи характеризується позитивно. /т.2 а.с.60-62/
Апеляційним судом в судовому засіданні також за участі психолога ОСОБА_6 та педагога ОСОБА_7 була опитана дитина ОСОБА_3 . Дитина вказала, що проживає з батьком, дідом та бабусею, йому добре, іншого він не хоче. Розповів, що шкільні домашні завдання йому допомагає робити бабуся, а з батьком він проводить вільний час, спілкується, гуляє. Також вільний час проводить з друзями, які приходять до нього, але він до них не ходить. Позашкільних занять, спортивних секцій не відвідує, оскільки їх в селі не має. Про своє життя з мамою він нічого не розповів, лише вказав, що «мама вигнала папу». Зазначив, що йому добре у селі і він нічого не хоче змінювати.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).
Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.
Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року була ратифікована Конвенція ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 цієї Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
В силу ст. 9 Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно зі ст. 12 Конвенції Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.
Положеннями ч.1 та ч.2 ст. 27 Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК Українирегулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
В порядку визначеному ч.ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Положеннями ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1,2 ст. 154 СК України).
Відповідно до положень ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку передбачено ч. 5 цієї статті. Той з батьків хто проживає окремо зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такій участі. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини

Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
В порядку ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №725/3024/17 зазначив, що підставами для звернення із новим позовом про визначення (зміну) місця проживання дитини не можуть бути обставини, які виникли внаслідок неправомірної поведінки особи, що полягає у невиконанні рішення суду, при цьому звернення із новим позовом не може бути підставою для уникнення від виконання іншого остаточного рішення суду.
Касаційний суд вже зазначав, що способом захисту може бути пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, яке визначене рішенням суду. Тобто, зокрема, в разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, або коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке не виконане як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну місця проживання дитини (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року в справі № 754/1447/23).
Верховний Суд у своїх постановах від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 та від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19 вже зазначав, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому орієнтується на досвід та поведінку авторитетних для неї батьків.
Також Верховний Суд вже зазначав, що під час розгляду справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають керуватися інтересами малолітньої дитини та балансом між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в інтересах дитини (постанова від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19).
Верховний Суд керується тим, що міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору (постанова від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16535/19).
У постанові від 16 червня 2021 року у справі № 623/349/19 Верховний Суд вже вказував на те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку
У постанові від 22 травня 2024 року у справі №754/3063/22 Верховний Суд, розвиваючи своє бачення конкретного питання, викладеного у постанові від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21, фактично акцентував увагу на тому, що суди, оцінюючи можливість залишення дитини проживати з батьком, мають обов`язково брати до уваги, якщо він самовільно забрав дитину та змінив її місце проживання, перешкоджає матері у спілкуванні з малолітнім сином, позбавляючи його материнського піклування та виховання, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, оскільки це суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини (пункт 167).
На вказаній судові практиці акцентована увага Верховним Судом і у постанові від 26 листопада 2025 року у справі № 727/5956/23 .
У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц зазначено, що закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів.
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 727/3856/18 наголошено, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі №350/1696/19).
У постанові від 03 грудня 2025 року у справі № 361/8460/23 Верховний Суд також вказав на те, що суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи фактичні обставини справи, досліджуючи зібраним у справ докази та надаючи їм належну правову оцінку у сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.
Думка дитини не носить абсолютного характеру, зважаючи на малолітній вік та можливий психологічно-травматичний вплив на неї при встановленні обставин за її участі, а тому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси, що закріплено у частині третій статті 171 СК України.
Встановивши, що зміна обставин, з якими позивач пов`язує необхідність визначити місце проживання дитини із ним, відбулась не внаслідок правомірної поведінки батька, а в силу тривалого невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, врахувавши, що висновок органу опіки і піклування не містить мотивів, що проживання малолітнього ОСОБА_6 з батьком буде більш відповідати якнайкращим інтересам дитини ніж проживання з матір`ю і рідним братом, висновок не містить оцінки дій позивача щодо самовільної зміни місця проживання дитини, та керуючись якнайкращими інтересами дитини, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
У цій постанові Верховний Суд також вказав на те, що доводи касаційної скарги про зміну обставин і бажання дитини проживати разом із батьком не спростовують висновків судів, оскільки саме бажання малолітньої дитини не завжди може відповідати якнайкращим її інтересам. Слід ураховувати, що дитина є вразливою і чутливою до впливу різних життєвих обставин, а тому важливо оцінити всі фактори, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 вказав на те, що вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
У постанові від 26 листопада 2025 року у справі № 727/5956/23 Верховний Суд вказав на те, що частина друга статті 171 СК України завжди реалізується з урахуванням частини третьої цієї статті СК України. Зокрема, Верховний Суд у своїй постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 554/1124/20 зазначив, що при з`ясуванні думки дитини доцільно зважати на те, що оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин може бути необ`єктивною та зумовленою різними важелями впливу.
У поняття «має бути вислухана» вкладається не тільки сам факт безпосереднього заслуховування судом думки дитини, а й однозначне та впевнене встановлення / розуміння судом цієї думки, яке може ґрунтуватись на доказах у справі, які оцінив суд відповідно до вимог ЦПК України (пункт 228,229).

Положеннями ст. 18 ЦПК України визначений принцип обов`язковості судових рішень. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В порядку визначеному ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До грудня 2020 року дитина проживала разом з матір`ю - відповідачем у справі, а батьку органом опіки та піклування був встановлений порядок участі у вихованні дитини. Разом з тим в порушення вказаного порядку та під час перебування першої справи про визначення місця проживання дитини на судовому розгляді, відповідач у справі не повернув дитину матері після побачення і дитина з кінця 2020 року залишилась проживати в с. Дмитрашівка, Вінницької області. Намагання матері повернути дитину мирно, а також в судовому порядку не дали результатів.
Зокрема, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року, яке набрало законної сили після перегляду апеляційним судом 22 лютого 2022 року, було визначено місце проживання дитини разом з матір`ю. При цьому судом встановлено, що батько самостійно змінив місце проживання дитини та вчиняв перешкоди в спілкуванні матері з дитиною.
Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 08 березня 2023 року у справі №142/605/21 відмовлено у задоволенні позовних вимог батька про позбавлення матері батьківських прав. У цьому рішенні судом також встановлено, що неможливість активної участі матері ОСОБА_1 в житті сина ОСОБА_3 спричинена об`єктивними причинами, зокрема, і поведінкою позивача ( ОСОБА_2 ), яка спрямована на перешкоджання спілкуванню сина із матір`ю, невиконання позивачем рішення суду, яким місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 визначено разом з матір`ю, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання. 
Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року у справі № 142/271/22, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2023 року та постановою Верховного Суду від 08 травня 2024 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , відібрано у батька дитини ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто дитину матері дитини ОСОБА_1 за місцем її проживання. У цій справі судами трьох інстанцій встановлено, що відповідач не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, створює перешкоди і їх спілкуванні та вказано на те, що повернення сина матері за попереднім місцем проживання відповідатиме його найкращим інтересам.
Справа, що переглядається була ініційована батьком дитини, позов був поданий у лютому 2023 року, тобто через рік після набрання законної сили рішенням суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, та під час розгляду інших вищенаведених справ між сторонами у справі. В обґрунтування позову про зміну місця проживання дитини батьком вказано виключно на обставини проживання разом з ним та наданий лише один новий доказ про місце навчання дитини та характеристика з місця навчання дитини. 
Сам по собі факт проживання дитини на даний період часу з батьком не є достатньою підставою для зміни та визначення місця проживання дитини саме з ним, тому судом мають бути враховані всі обставини.
Поряд з цим, батьком не було виконано рішення про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, він і надалі не дає можливості матері навіть спілкування з дитиною, що вказує на те, що батько не діє в інтересах дитини, оскільки дитина позбавлена можливості бути під опікою обох батьків. 
Чинне законодавство України не надає жодному з батьків права вчиняти будь-які дії відносно малолітньої дитини без погодження з іншим.
За нормами СК України питання виховання дитини, питання визначення місця проживання вирішується батьками спільно. Дитина має право на безперешкодне спілкування з кожним з батьків. При цьому здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися перш за все на повазі до прав дитини. Тому апеляційний суд звертає увагу сторін у справі на недопустимість вчинення перешкод у спілкуванні з дитиною.
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
У справі брали участь Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації та Служба у справах дітей Піщанської селищної ради. 
Комісія з питань захисту прав дитини Піщанської селищної ради у рішенні від 24 березня 2023 року № 16 наданим на виконання ухвали суду першої інстанції у справі, що переглядається, зважаючи на встановлені факти вважала за доцільне при розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну місця проживання дитини взяти за основу рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року № 754/1447/23, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . 
У висновку від 11 березня 2024 року № 719, наданому на виконання ухвали апеляційного суду Службою у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області, орган опіки та піклування, захищаючи інтереси дитини, вважав, що до часу налагодження повноцінного спілкування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 неможливо визначити місце проживання дитини. При цьому орган опіки зазначив, що малолітній ОСОБА_3 повністю обмежений у спілкуванні з матір`ю, а тому неможливо об`єктивно оцінити особисту прихильність дитини до кожного з батьків.
Разом з цим предметом розгляду справи не є питання визначення місця проживання дитини з матір`ю, це питання вже вирішено рішенням суду, яке набрало законної сили, предметом розгляду цієї справи є питання зміни місця проживання дитини, що було визначено рішенням суду і орган опіки та піклування не надав висновок про наявність нових обставин та доцільність зміни місця проживання на місце проживання з батьком. 
Службою у справах дітей за участю психолога була проведена бесіда з дитиною, в ході якої за допомогою психологічних тестів встановлено, що фігура матері дитиною витісняється, він її не сприймає, як близьку людину. Також вказано на те, що дитина має тісний контакт з дідусем та батьком. Проте зазначено, що оскільки з дитиною було проведено лише одну зустріч, то більш глибоко вивчити ситуацію було не можливо.
Матеріали справи також містять психологічний висновок, складений психологом Т. Зубро 26 січня 2024 року, вказаний висновок містить лише констатацію висновків психолога, проте відсутня описова частина та мотивування на підставі чого психологом були зроблені вказані висновки. А тому колегія суддів не приймає до уваги вказаний висновок.
В суді першої та апеляційної інстанції була з`ясована думка дитини, яка вказала на те, що з матір`ю не спілкується та нічого не хоче змінювати. Проте є очевидним, що така думка дитини була сформована в силу обставин, в яких вона опинилась, а саме тривалість проживання з батьком та відсутність спілкування з матір`ю, що зумовлено діями батька. Колегія суддів апеляційного суду також звернула увагу на те, що дитина не змогла логічно пояснити, чому вона хоче проживати з батьком, а лише висловилася з приводу того, що хотіла б проживати з батьком, дідусем та бабусею, бо завжди там проживала та їй там добре. Водночас дитина не змогла пояснити, чому вона не хоче проживати з мамою, вказавши лише на те, що «мама вигнала тата». 
З огляду на вік, особисті неприязні стосунки, що склалися між сторонами, та вплив батька та його родини на сина, який тривалий час проживає із ним, немає підстав вважати, що малолітній ОСОБА_3 об`єктивно здатний сформулювати власні погляди із цього питання. Тому із цього приводу думка дитини не має вирішального значення. 
Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що оцінюючи можливість залишення дитини проживати з батьком, суди мають обов`язково брати до уваги, якщо він самовільно забрав дитину та змінив її місце проживання, перешкоджає матері у спілкуванні з малолітнім сином, позбавляючи його материнського піклування та виховання, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, оскільки це суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини.Особливого значення набувають ці дії, враховуючи, що чим більше триває проживання дитини з батьком та ізоляція її від матері, тим більше шансів стверджувати про інтерес дитини проживати саме з батьком. Тому посилання сторони позивача на те, що дитина не хоче повертатися до матері та це суперечить її інтересам, відхиляються, оскільки це суперечить установленим судами обставинам справи та зводиться до незгоди відповідача з рішенням судів, що набрали законної сили.
Суд першої інстанції вказав на те, що в матеріалах справи відсутні дані про звернення рішення суду про відібрання дитини до примусового виконання. Дійсно станом на час розгляду справи судом першої інстанції в матеріалах справи відсутні були дані про здійснення примусового виконання рішень у справах між сторонами у справі. До апеляційної скарги стороною відповідача надані дані про здійснення примусового виконання рішення про відібрання дитини, які виявились безрезультатними. Проте відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вище наведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Вказаний висновок апеляційного суду ґрунтується на правовій позиції викладеній Верховним Судом у постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19, від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 та ін.
З цих же підстав не приймається до уваги апеляційним судом наданий стороною відповідача в суді апеляційної інстанції лист ІНФОРМАЦІЯ_5 від 18 листопада 2025 року.
Колегія суддів апеляційного суду, виходить з того, що для зміни місця проживання дітей мають бути вагомі аргументи, яких суд першої інстанції у цій справі не встановив. Вказане вище не було враховано судом першої інстанції, у зв`язку з чим суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову про зміну місця проживання дитини. 
За таких обставин, колегія суддів на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
Виходячи з норм СК України, спір щодо визначення місця проживання може бути вирішений лише відносно малолітньої дитини, відповідно при досягненні віку, коли вона може брати участь або самостійно визначати своє місце проживання, підлягають до застосування інші норми законодавства, що може становити новий предмет розгляду. Проте, норми матеріального та процесуального права не визначають обов`язку суду встановлювати часовий проміжок дії рішення суду про визначення місця проживання дитини. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження.
Разом з тим, колегія суддів, враховуючи обставини даної справи вважає за необхідне роз`яснити сторонам у справі положення ч. 3 ст.157 СК України про те, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.Адже саме участь у вихованні обох батьків, навіть у разі їх окремого проживання, забезпечує гармонійний розвиток дитини.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення, то вона має право на компенсацію понесених нею судових витрат. На стадії апеляційного перегляду справи відповідачем було сплачено 1610,40 грн судового збору. /т.3 а.с.67/ Про інші судові витрати заявлено не було. А тому стягненню з позивача на користь відповідача підлягає сума сплаченого судового забору за подання апеляційної скарги. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про зміну місця проживання дитини - залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.
Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук