КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
15 січня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/4149/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі прокурора Винника О. О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Грищенка Олександра Миколайовича, в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Марфіної Н. В.,
від 19 вересня 2024 року
за клопотанням керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва 
про заміну первісного співвідповідача належним,
у справі № 755/8555/23 Дніпровського районного суду міста Києва
за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 
про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, -
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна.
09.08.2024 до суду надійшло клопотання керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про заміну первісного співвідповідача належним, у якому сторона позивача просить замінити неналежного співвідповідача у справі № 755/8555/23 ОСОБА_2 на належного співвідповідача - ОСОБА_3 .
Клопотання мотивовано тим, що на час пред`явлення позову право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 . Разом з цим, під час розгляду справи в суді прокурору із даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що спірна квартира на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2023. Тобто, співвідповідач ОСОБА_2 після відкриття провадження у справі відчужила спірну квартиру ОСОБА_3 , що свідчить про вчинення нею дій з метою ухилення від повернення квартири територіальній громаді. У п. 1.3, п. 1.5 Договору купівлі-продажу спірної квартири від 02.10.2023 продавець ОСОБА_2 зазначає, що на момент укладення цього договору судові справи щодо квартири не ведуться. Продавець ОСОБА_2 у своїй заяві від 02.10.2023, яку вона надала нотаріусу при посвідченні договору, стверджує про те, що осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру, немає. Зазначене на думку прокурора ставить під сумнів добросовісність ОСОБА_2 як попереднього володільця спірної квартири. Прокурор посилався на положення ст. ст. 2, 51 ЦПК України, зазначаючи, що про факт відчуження квартири у жовтні 2023 року співвідповідач ОСОБА_2 суд не повідомила, а тому сторона позивача об`єктивно не знала і не могла знати про факт продажу квартири після відкриття провадження у справі та необхідність заміни неналежного співвідповідача належним. За наведених обставин прокурор вважає, що є підстави для заміни співвідповідача ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , як останнього набувача квартири, оскільки позовна вимога про витребування спірної квартири на користь територіальної громади в особі Київської міської ради може бути заявлена саме до неї.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року клопотання задоволено частково.
В порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, замість співвідповідача ОСОБА_2 - у якості співвідповідача ОСОБА_3 .
ОСОБА_2 залучено до участі у справі № 755/8555/23 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
В апеляційній скарзі адвокат Грищенко О.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , з підстав порушення судом норм процесуального права ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання.
Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 55 Цивільного процесуального кодексу України про процесуальне правонаступництво, оскільки в даному випадку мала місце не заміна сторони у матеріальному правовідношенні внаслідок універсального правонаступництва, а укладення окремих цивільно-правових угод. Представник апелянта наголошує, що на момент відкриття провадження у справі первісний відповідач був належним, а відчуження майна відбулося пізніше, що, на його думку, виключає застосування інституту процесуального правонаступництва та вимагає вирішення питання про неналежного відповідача в порядку статті 51 ЦПК України, або ж пред`явлення нового позову. Апелянт звертає увагу на те, що заміна відповідача призвела до одночасної зміни предмета та підстав позову, що прямо заборонено процесуальним законом, адже вимога про витребування майна тепер стосується іншої особи та ґрунтується на нових обставинах, зокрема на оцінці добросовісності набуття майна за новим договором купівлі-продажу. Крім того, скаржник наголошує на процесуальних порушеннях судом першої інстанції норм статей 83 та 95 ЦПК України щодо порядку подання та долучення доказів, оскільки копії документів, додані прокурором до клопотання, не були належним чином засвідчені та подані з порушенням встановлених строків без належного обґрунтування поважності причин пропуску таких строків.
Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою. Наголошує на тому, що задоволення клопотання про заміну співвідповідача було необхідним для ефективного захисту інтересів позивача, оскільки під час судового розгляду відбулося відчуження спірного майна, а за віндикаційним позовом належним відповідачем може бути виключно фактичний володілець майна. Посилається на сталу судову практику, зокрема постанову Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 750/254/22 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, акцентуючи увагу на тому, що власник має право витребувати майно від останнього набувача незалежно від кількості попередніх відчужень. Заперечуючи проти доводів апелянта щодо одночасної зміни предмета та підстав позову, прокурор зазначає, що предмет позову (витребування майна) та його базова підстава (вибуття майна з володіння власника поза його волею в порядку статті 388 ЦК України) залишилися незмінними. Вказує, що обставини відплатності чи безоплатності набуття майна різними відповідачами є лише деталізацією фактичних обставин, що виникли під час процесу, і не змінюють правової природи спору. Щодо допустимості доказів, прокурор звертає увагу на те, що роздруківка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є належним доказом, інформація реєстру є публічною, а факт укладення договору не заперечувався самими його сторонами, що звільняє від доказування в силу статті 82 ЦПК України. Також прокурор акцентує, що оскаржувана ухвала не порушує прав апелянта ( ОСОБА_1 ), оскільки процесуальна заміна стосується вимоги про витребування майна, власником якого апелянт не є, а самі учасники правочину ухвалу суду не оскаржували.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2025 року скасовано ухвалу Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Винник О. О. заперечив проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Зокрема, поштові відправлення направлені на адресу апелянта ОСОБА_1 та її представника Грищенка О. М. повернулись із відмітками про відсутність адресатів за вказаними адресами.
Київська міська рада надіслала клопотання про розгляд справи без її участі, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Задовольняючи частково клопотання прокурора та здійснюючи процесуальну заміну відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що відчуження спірного нерухомого майна відбулося вже після відкриття провадження у справі, що свідчить про зміну учасника у матеріально-правових відносинах щодо спірного майна під час судового розгляду. Суд дійшов висновку, що оскільки на момент подання позову первісний відповідач був належним власником майна, а перехід права власності відбувся під час розгляду справи, то у даному випадку підлягають застосуванню саме положення статті 55 ЦПК України щодо процесуального правонаступництва, а не статті 51 ЦПК України, яка регулює заміну первісно неналежного відповідача. Відхиляючи доводи про одночасну зміну предмета та підстав позову, місцевий суд, посилаючись на практику Верховного Суду, зазначив, що доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми права не вважаються зміною підстав позову, а перехід права власності на спірне майно лише створює нові обставини щодо факту володіння річчю, не змінюючи суті позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння на користь законного власника.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони на будь-якій стадії судового процесу. Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи зі складу спірного матеріального правовідношення.
Суд звертає увагу на розмежування понять «неналежний відповідач» (ст. 51 ЦПК) та «правонаступник» (ст. 55 ЦПК):
стаття 51 ЦПК України застосовується, коли позов від самого початку було пред`явлено до особи, яка не повинна відповідати за позовом (тобто на момент відкриття провадження відповідач не був носієм спірного обов`язку);
стаття 55 ЦПК України застосовується, коли на момент відкриття провадження відповідач був належним, але під час розгляду справи відбулася зміна суб`єкта у матеріальних правовідносинах (смерть, реорганізація, відступлення права вимоги, перехід права власності на спірне майно).
Матеріалами справи підтверджено, що на момент відкриття провадження (червень 2023 року) власником спірної квартири була ОСОБА_2 , отже, вона була належним відповідачем. Відчуження майна на користь ОСОБА_3 відбулося 02.10.2023, тобто під час судового розгляду. Оскільки спір стосується речового права (права власності та витребування майна), перехід права власності на спірну річ є підставою для сингулярного правонаступництва. Новий власник ( ОСОБА_3 ) заступив у матеріальні правовідносини замість попереднього власника. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосування саме статті 55 ЦПК України. 
Твердження апелянта про застосування ст. 51 ЦПК України є помилковим, оскільки з формальних підстав матиме наслідком ініціювання нового судового процесу, що суперечить принципу процесуальної економії та ефективності судочинства.
Колегія суддів також критично оцінює доводи апелянта про те, що залучення правонаступника призвело до одночасної зміни предмета та підстав позову.
Предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога про витребування майна (віндикація) на користь територіальної громади. Ця вимога залишається незмінною, змінюється лише особа, яка фактично володіє майном і до якої ця вимога звернена. Підставою позову є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. У даному випадку первісною і основною підставою позову є факт незаконного вибуття майна з комунальної власності (відумерла спадщина) поза волею власника.
Поява нового власника та необхідність дослідження обставин набуття ним майна (договір від 02.10.2023) є не зміною підстав позову, а доповненням обставин справи, що виникли об`єктивно незалежно від волі позивача. Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин не вважається зміною підстав позову. Історія переходу права власності на спірне майно лише доповнюється новим фактом, але юридична природа спору не змінюється.
Доводи апелянта щодо неналежного засвідчення копій доказів, доданих прокурором до клопотання, не спростовують факту переходу права власності на квартиру, який об`єктивно підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Надмірний формалізм у питанні оцінки доказів, наявність яких не заперечується самими сторонами (факт укладення договору купівлі-продажу визнається апелянтом), не може бути перешкодою для правильного вирішення питання про склад учасників справи та забезпечення виконання завдань цивільного судочинства. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для процесуального правонаступництва, що відповідає принципу процесуальної економії та забезпечує ефективний захист порушених прав у межах одного провадження без необхідності ініціювання нових судових процесів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, зводяться до незгоди з процесуальними діями суду, які, однак, вчинені у повній відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.
Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Грищенка Олександра Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 19 січня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна 

В. В. Саліхов