П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026року м. Київ

Справа № 759/16921/25
Апеляційне провадження №22-ц/824/3129/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В. суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В. за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва, постановлену під головуванням судді Журибеди О.М. 05 серпня 2025 року у м. Київ та ухвалу Святошинського районного суду м. Києва постановлену під головуванням судді Журибеди О.М. від 25 серпня 2025 року у м. Київ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про захист прав споживача та визнання недійсним та скасування рішення оператора систем розподілу електричної енергії, 

В С Т А Н О В И В

У липні 2025 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила: визнати недійсним та скасувати рішення ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» від 23 червня 2025 року у вигляді протоколу №1230 від 23 червня 2025 року; стягнути з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» судові витрати.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем було розглянуто акт порушення від 22 травня 2025 року, та прийнято рішення від 23 червня 2025 року про перехід позивача на тариф на електричну енергію для непобутових споживачів та постачальником електричної енергії було здійснено донарахування за попередні 6 місяців плати за непобутовий тариф на загальну суму 121066,73 грн. Однак позивач з законністю вказаного рішення від 23 червня 2025 року не погоджується, оскільки та вважає його незаконним, прийнятим на підставі незаконно складеного акту про порушення від 22 травня 2025 року, оскільки такий акт був складений без присутності споживача.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», третя особа: ТОВ «Київські енергетичні послуги» про захист прав споживача та визнання недійсним та скасування рішення оператора систем розподілу електричної енергії.
Ухвала суду мотивована тим, що правовідносини, які виникли між сторонами є господарського-правовими - між ними існує спір, який за наведених у позові обставин стосується порушення права позивача як непобутового споживача електричної енергії, а тому вказана справа не належить до юрисдикції цивільного суду, а вказаний спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства, оскільки захисту підлягають приватні права позивача як непобутового споживача електричної енергії.
Поряд з цим, судом першої інстанції роз`яснено позивачу ОСОБА_1 , що вона вправі звернутись із відповідним позовом до Господарського суду міста Києва.

21 серпня 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» та ТОВ «Київські енергетичні послуги» вчиняти дії з припинення та/або обмеження постачання та/або розподілу (передачі) електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 до набрання чинності остаточним судовим рішенням у справі №759/16921/25.
Заява мотивована тим, що направлення на адресу позивача попередження про припинення постачання електричної енергії свідчить про наявність наміру, практичної можливості та реальних ризиків вчинення дій з припинення постачання електричної енергії. А тому, обраний позивачем захід забезпечення позову є адекватним та прийнятним, оскільки у повній мірі відповідає характеру загроз правам та інтересам позивача. 

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», третя особа: ТОВ «Київські енергетичні послуги» про захист прав споживача та визнання недійсним та скасування рішення оператора систем розподілу електричної енергії - повернуто заявнику.
Ухвала суду мотивована тим, що на момент розгляду судом вимоги про забезпечення позову позивачу відмовлено у відкритті провадження у справі за її позовом з підстав належності спору ОСОБА_1 до юрисдикції Господарського суду, а тому заява про забезпечення позову підлягає поверненню.

Не погодилась із вказаними ухвалами суду першої інстанції позивач, її представником подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на те, що правовідносини між позивачем та ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».
Предметом спору є визнання недійсним та скасування рішення оператора систем розподілу електричної енергії щодо встановлення тарифу для непобутових споживачів. Позивачем заперечується факт належності до непобутових споживачів, а питання належності позивача до тієї або іншої категорії споживачів виступає предметом дослідження у спорі, що виник. Фактично, надання оцінки належності позивача до певної категорії споживачів до моменту розгляду справи по суті є, на переконання позивача, неприпустимим. Станом на момент вирішення питання щодо наявності або відсутності підстав для відкриття провадження у справі об`єктивно неможливо встановити, до якої категорії споживачів належить позивач.
Представник позивача вказує, що позивач відносить до побутових споживачів, а тому правовідносини між нею та відповідачем повністю охоплюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Більше того, належність споживача до побутового або непобутового жодним чином не впливає на юрисдикцію спору, оскільки спір регулюватиметься Законом України «Про захист прав споживачів». Таким чином, суд першої інстанції передчасно надав оцінку тому, до якого кола споживачів належить позивач. 
Також звертається увага на те, що позивач просить визнати недійсним та скасувати рішення оператора систем розподілу електричної енергії, позивач не є учасником ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», а правовідносини між сторонами не мають ознак корпоративних правовідносин, не пов`язані з діяльністю акціонерного товариства та участю у ньому, як на те вказав суд першої інстанції.
Питання про забезпечення позову було вирішено виходячи з відсутності підстав для відкриття провадження у справі, що з урахуванням наведеного, на думку сторони позивача, не можна визнати обґрунтованим.
На підставі викладеного, просить ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року та ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року скасувати, справу направити для розгляду до Святошинського районного суду міста Києва.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на вказані ухвали та призначено справу до розгляду. 

Представники відповідача та третьої особи правом на подання відзивів на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача - адвокат Кисель А.С. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила справу направити для розгляду до суду першої інстанції.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому їх неявка, згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

З матеріалів справ вбачається, що у липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним та скасувати рішення відповідача від 23 червня 2025 року у вигляді протоколу №1230 від 23 червня 2025 року.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала на те, що відповідач прийняв рішення, яким здійснив перехід позивача на тариф на електричну енергію для непобутових споживачів та постачальником електричної енергії було здійснено донарахування за попередні 6 місяців плати за непобутовий тариф на загальну суму 121066, 73 грн. 
До позову долучено наступні копії документів: 
акт про порушення № 23456 від 22.05. 2025 року /а.с.4-5/, 
протокол № 1230 від 23.06.2025 засідання комісії по розгляду акта про порушення № 23456 від 22.05.2025 /а.с. 6-7/,
довідка про обсяги споживання договір 8012617415, де споживачем визначено ОСОБА_1 за період з 01.11.2024-31.05.2025 /а.с. 8/,
лист про надання інформації № 25/4/10/Я-41638 від 16.07.2025 та додаток до нього: рахунок № 30250873/7/1 коригуючий від 16.07.2025, де одержувачем послуг визначена фізична особа - ОСОБА_1 /а.с.9-10/.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до п. 1 та п. 10 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.
Отже, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Згідно з ч. 1ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі №904/1083/18 вказала на те, що огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також ст. ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктивний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. 
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає
фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19, від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц, провадження №14-61цс18, викладено висновок, що встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач звернулася до суду із позовом як фізична особа з метою захисту свого порушеного права, оскільки вважає, що своїм рішенням відповідач здійснив їй незаконне донарахування коштів за постачання електричної енергії.
Визнаючи наявність правових підстав до відмови у відкритті провадження у справі, районний суд, керувався вимогами а. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, встановивши ту обставину, що захисту підлягають права позивача як непобутового споживача електричної енергії, а тому спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Однак, вирішуючи питання щодо суду, до юрисдикції якого відноситься розгляд даної справи, необхідно визначитись із суб`єктним складом сторін та характером правовідносин, що між ними склались.
Як видно з ухвали про відмову у відкритті провадження, суд визнав, що позивач використовувала електричну енергію, як непобутовий споживач. Однак зазначена обставина належним чином не була досліджена та не отримала відповідної правової оцінки. При цьому матеріали справи не містять доказів, зокрема витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що підтверджував би наявність статусу ФОП у позивача.
Більше того матеріали справи містять рахунок № 30250873/7/1коригуючий від 16 липня 2025 року з якого вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою, що не вказує на укладення між сторонами господарського договору. Обставини правомірності віднесення позивача до категорії непобутового споживача електричної енергії підлягають встановленню в межах даної справи. 
Відтак, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір відноситься до юрисдикції господарських судів без належного з`ясування обставин справи, а отже, передчасно відмовив у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України, тому справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Окрім цього позивач також оскаржила ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року про повернення її заяви про забезпечення позову.
Вказана ухвала постановлена виключно з підстав відмови у відкритті провадження у справі, а отже є похідною, по суті питання застосування заходів забезпечення позову не вирішувалось судом, що унеможливлює вирішення вказаного питання апеляційним судом. 
Таким чином, при вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та знайшли свої підтвердження під час розгляду справи.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для скасування ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року та ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року та ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепи 

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 05 лютого 2026 року.