Справа № 307/391/24
Провадження № 2/307/92/24 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 січня 2026 року         м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області 
у складі головуючої судді Сас Л.Р., 
секретар судового засідання Ключкей Б.В.,
за участю представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Кохман М.В.,
та представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Рішка П.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та Нересницької сільської ради, третя особа – Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання права на спадкування, визнання права власності на  частину будинковолодіння,  частини земельної ділянки, визнання недійсним та скасування договору дарування,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 01 лютого 2024 року пред`явила до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та Нересницької сільської ради позов про визнання права на спадкування; визнання права власності на частину будинковолодіння та частини земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання недійсним та скасування договору дарування посвідчений державним нотаріусом Тячівського нотаріального округу Черевко Л.В.
В обгрунтування позову посилалася на те, що відповідно до свідоцтва про її народження НОМЕР_1 , яке видане відділом ЗАГу Тячівської районної державної адміністрації 3 вересня 1992 року, її батьками є відповідачка ОСОБА_3 , а батьком - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя який його пережив та батьки. 
Згідно з п. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину якщо протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від спадщини.
У 1995 році у її, позивачки, батька - ОСОБА_4 стався інфаркт і він довго лікувався, внаслідок чого він иїхав із Закарпаття. 
У 1999 році вона разом із своїми батьками виїхала на проживання до російської федерації, Кіровської області, де батько, мати та позивачка проживали разом до смерті батька ОСОБА_4 . 
Батько ОСОБА_4 помер в Кіровській області, мами на той час не було, так як вона поїхала у с. Терново, але коли вона повідомила відповідачку про смерть батька, то вона приїхала і забрала батька для поховання у с. Терново. 
Проживаючи у Кіровській області вона була зареєстрована у АДРЕСА_1 . 
Приблизно через пів року вона повернулася додому в с. Терново і почала разом із відповідачкою проживати у спірному житловому будинку.
Проживаючи у спірному житловому будинку, вона другий раз вийшла заміж і разом із чоловіком купили будинок, який чоловік у неї забрав та який відсудити в нього вона не змогла.
Із 2010 року вона постійно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 і на час смерті батька проживала разом із ним і таким чином, відповідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, прийняла спадщину. 
Склад спадщини, на яку вона має право, складає 1/4 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , разом із земельною ділянкою. 
Таким чином просить суд визнати та вважати доведеним і встановленим те, що вона, ОСОБА_1 , має право на спадкування спадкового майна спадкодавця - її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді 1/4 частини будинку та 1/4 частини земельної ділянки АДРЕСА_1 та має право на визнання за нею права власності на успадковане майно із зазначених підстав.
Відповідачка ОСОБА_3 спірний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 зареєструвала на себе в цілому.
Відповідно до виписки із погосподарської книги, житловий будинок АДРЕСА_1 збудований у 1987 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Категорія власності - спільна сумісна власність подружжя ОСОБА_5 . 
Спірний будинок, як новостворене майно, що було набуто подружжям за час шлюбу, вважається належним дружині ОСОБА_3 та чоловікові ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, виходячи із тої обставини, що вони, як подружжя, побудували спірний житловий будинок у 1987 році. 
Правове регулювання виникнення права спільної сумісної власності подружжя за старим кодексом ст. 22, ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР за новим кодексом з 01. 01. 2004 ст. 60, ст. 61 СК України. 
В обох кодексах КпШС УРСР та СК України принцип виникнення та базовий принцип рівності часток подружжя в об`єктах права спільної сумісної власності подружжя є тотожними. 
Отже, виходячи із вимог закону про рівність часток чоловіка та дружини в об`єктах права спільної сумісної власності подружжя просить суд визнати дану обставину доведеною, тобто що за життя у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 набув право на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Відомості щодо будинку АДРЕСА_1 відповідно до правових норм, які діяли на той час, були зареєстровані тільки у погосподарській книзі Тернівської сільської ради.
Отже, право на спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно ст. 1261 ЦК України, є її мама - ОСОБА_3 , як його дружина, та вона, ОСОБА_1 , як дочка.
Склад спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 є 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 зі спільної сумісної власності та частина присадибної ділянки, що обґрунтовується відповідно до ст. 1226 ЦК України як частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. 
Відтак, просить суд визнати те, що 1/2 частина будинковолодіння разом із присадибною ділянкою АДРЕСА_1 , як частка у праві спільної сумісної власності спадкодавця ОСОБА_4 спадкується за законом на загальних підставах.
Так як на час смерті вона постійно проживала із спадкодавцем ОСОБА_4 , то таким чином прийняла спадщину, тому є спадкоємцем першої черги, яка по закону має право на спадкування. 
Таким чином, відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є дві особи - вона, позивачка, та відповідачка ОСОБА_3 , яким належить 1/2:2=1/4 частина спадкового майна житлового будинку та земельної ділянки, що належить кожному із них.
Тому вважає, що договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарувала житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори в частині 1/4 частини підлягає скасуванню, як недійсний. 
Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання та встановлено відповідачам термін для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2024 року вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_2 відчужувати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням суду по суті спору та застосувано зустрічне забезпечення, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок суду суму зустрічного забезпечення в розмірі 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп. протягом строку, що не перевищує десяти днів з дня постановлення ухвали.
22 травня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Рішко П.М. подав відзив на позову у якому позов не визнав посилаючись на те, що такий є безпідставним, необґрунтованим, суперечить вимогам закону та фактичним обставинам справи, а тому задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до договору дарування житлового будинку від 17.11.2020, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-627, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 103,1 кв.м. житловою площею 56,6 кв.м. 
Право власності відповідача ОСОБА_2 на зазначений житловий будинок зареєстровано державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що стверджується витягом № 233035549 від 18.11.2020. 
Також відповідно до договору дарування земельної ділянки від 17.11.2020, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-628, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,1532 га (кадастровий номер 2124487400:04:002:0053), яка розташована по АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 
Право власності відповідача ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що стверджується витягом №233038616 від 18.11.2020. 
Технічні параметри будинку - загальна площа 103,5 кв.м., житлова площа 56,60 кв.м, перелік надвірних будівель і споруд, визначені у технічному паспорті від 12.11.2020. 
Всі зазначені документи на момент розгляду справи є чинними, не скасованими і недійсними не визнані. 
В свою чергу, відповідачка ОСОБА_3 набула права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.02.2012 № 889, виданого виконавчим комітетом Тернівської сільської ради Тячівського району, та права власності на земельну ділянку площею 0,1532 га, кадастровий номер 2124487400:04:002:0053, розташовану по АДРЕСА_1 , яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Тернівської встановлення сільської в натурі ради, за результатами розроблення технічної документації із землеустрою щодо меж земельної ділянки (на місцевості).
За приписами статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. 
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні законом. Та відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. 
Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Також відповідно законом до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. 
Відповідно до п. «б», «в» ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. 
Частинами 1,2 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. 
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі у власність або надання їх у користування. 
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений нормами ст. 118 ЗК України, відповідно до яких громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки або органу місцевого або самоврядування, комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади власність відповідно до повноважень, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч.6,7 ст. 118 ЗК України). 
Таким чином, чинним цивільним законодавством встановлений принцип презумпції правомірності правочину та презумпції правомірності набуття права власності, а отже, право власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку набуто почергово відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 правомірно. 
Доводи позивачки про те, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина за законом на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_1 , для спадкоємців першої черги, якими були по 1/4 частині позивачка ОСОБА_1 , та відповідачка ОСОБА_3 , а тому оформленням права власності на зазначений житловий будинок та присадибну земельну ділянку у цілій частині за відповідачкою ОСОБА_3 та подальшим відчуженням ОСОБА_3 житлового будинку та земельної ділянки за договорами дарування на користь відповідача ОСОБА_2 порушуються майнові спадкові права позивача, суперечить нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та правовим позиціям Верховного Суду у справі з аналогічними правовідносинами. 
Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Згідно ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення померлою. 
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). 
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. 
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. 
До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку.
Відповідно до змісту ст.392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч. 1 ст. 1225 ЦК України.
Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації та земельні ділянки; виготовлення технічної документації на визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. 
Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. 
Померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 при житті права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , та присадибну земельну ділянку, чи їх частину, у порядку, визначеному діючим на той час законодавством, не набував. 
До позовної заяви позивачкою не додано жодних документів, які б свідчили про набуття ОСОБА_4 за життя права власності на спірний житловий будинок та присадибну земельну ділянку. 
У постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19, викладена правова позиція, згідно з якою усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є розуміння відкриття спадщини як настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. 
При цьому, як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: 1) часом відкриття; 2) місцем відкриття. 
Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. 
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України).
В пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. 
Відповідно до ст. 4 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. 
Тому, надані позивачкою документи не є допустимими, достовірними та достатніми доказами, у розумінні положень ст.ст. 78-80 ЦПК України, для висновку про виникнення у померлого ОСОБА_4 права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що давало б підстави для висновку про можливість успадкування такого майна після його смерті, а тому не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. 
Оскільки, житловий будинок та земельна ділянка, розташовані в АДРЕСА_1 , чи певна їх частина на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 не були належні померлому, оскільки він не володів документами, що посвідчували право власності на будинок у розумінні положень діючого на той час законодавства, то право власності на зазначений будинок та земельну ділянку чи їх частини не входить до складу спадщини, а отже, будь-яка частина житлового будинку не могла бути успадкована позивачкою та відповідачкою, відповідно, після смерті батька, чоловіка.
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). 
У постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 715/372/19 (провадження № 61-1 15724св19), викладена правова позиція, згідно з якою обов`язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. 
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на зазначене, визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку. 
З огляду на зазначене, для отримання права на спадкування на об`єкти нерухомості, земельну ділянку безумовною підставою є належність вказаного майна на праві власності спадкодавцю. 
Відповідно, майно, що не належало спадкодавцю за життя, право власності на яке не було оформлено у визначеному законом порядку, не може входити до складу спадщини та передаватися в порядку спадкування. 
При вирішенні спорів про спадкування позивачем повинна бути доведена належність спірного майна, набуття права власності спадкодавцем у встановленому законодавством порядку. 
Померлий ОСОБА_4 не набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку, а тому його спадкоємці - позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 в свою чергу також не могли набути права власності на зазначене майно в порядку спадкування. 
Тому позивачка дійшла помилкового висновку про те, що ОСОБА_4 набув права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку, а відповідно, після його смерті у неї виникло право власності на їх частину. 
З урахуванням норм ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
Тобто, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (Правова позиція Верховного суду України викладена в Постанові Пленуму Верховного суду України від 25.11.2015р. у справі № 6-1749ц15). 
Враховуючи вимоги даних норм, суд вирішуючи спір по суті, повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права і/ або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. 
Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. 
Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог, у зв`язку з відсутністю факту порушення відповідного права. 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий твердження захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі № 910/12787/17.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. 
Тому для того, щоб особі було надано судовий порушено захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) відповідачем. 
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. 
У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-1 провадження № 14-552цс 18, зазначено, що «в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста» (а. с. 58-65).
Представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Кохман М.В. 05 липня 2024 року подала відповідь на відзив у якій посилалася на те, що у відзиві відповідач ОСОБА_2 доводить, що батько позивачки який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , при житті не набув права власності на спірний житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 та на присадибну ділянку чи їх частину. Однак, ці твердження відповідача спростовуються законодавством, яке діяло на час побудови у 1987 році даного спірного житлового будинку. 
Спірний житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 , згідно довідки Нересницької сільської ради від 4. 12.2023 №226/06/04-21 збудований у 1987 році. Так як даний спірний житловий будинок збудований до 05.08.1992 до нього застосовується КпШС України, який діяв до 31 грудня 2003 року.
Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, окрім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність. Згідно ст. 22 КпШС України, майно нажите подружжям у шлюбі є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами на майно в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або із інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна яке є спільною сумісною власністю подружжя їх частки визнаються рівними. Аналогічна норма міститься в ст. 60 ст. 63 ст. 70 СК України в ч.3 ст. 368, ч.2 ст. 372 ЦК України. 
Таким чином ст. 22 КпШС України, свідчить про існування презумпції спільності майна подружжя набуте ними в період шлюбу. 
Позивачка народилася у 1986 році і її батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які вже на той час перебували у шлюбі.
Спірний житловий будинок збудований подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у 1987 році, після її народження. 
Таким чином закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року житлові будинки та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначено, що для проведення державної реєстрації речових прав власності на індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки господарські присадибні будівлі споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно на земельній ділянці, яка перебуває у їх законному користуванні або у приватній власності. 
Технічну інвентаризацію нерухомого майна в сільській місцевості розпочато згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 7 грудня 1995 року, зареєстрований в МЮ України від 19 січня 1996 року. Облік житлових будинків та всього майна здійснювався виключно погосподарськими книгами сільських рад. Здійснення державної реєстрації права власності на житловий будинок споруджений в АДРЕСА_1 , 1987 рік регулювався підзаконними нормативними актами, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держитломкомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно п. 6 цієї Інструкції не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Підстава набуття права власності на спірний житловий будинок в АДРЕСА_1 та належність його особі визначається законодавством, чинним на час набуття права власності 1987 рік. 
Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня 1975року №45/5 пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських-селищних сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом МЮ Української РСР від 19 січня 1976 року №1/5 підтвердженням належності будинку може слугувати відповідна довідка виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих в якій крім підтвердження належності житлового будинку, відчужувану на підставі запису в погосподарській книзі повинно бути також зазначено дані про склад будинку, розмір загальної житлової площі і розмір земельної ділянки. 
Таким чином право власності на спірний житловий будинок виник до реєстрації у державному реєстрі від 13.02.2012 на ОСОБА_3 , тобто після завершення будівництва та внесення відповідного запису в погосподарській книзі. 
Суд під час розгляду справи зобов`язаний встановити чи спірний житловий будинок збудований у шлюбі чи поширюється на нього статус спільного сумісного майна. 
Виходячи із ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно із якою при переході права власності на будівлю та споруду разом із цим об`єктом переходить право власності на земельну ділянку без зміни цільового призначення. 
У разі будівництва подружжям на земельній ділянці житлового будинку право власності на земельну ділянку відповідно виникає в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. 
Таким чином, посилаючись на зазначене законодавство, яке діяло на час побудови житлового будинку, батькові позивачки - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 при житті належала 1/2 частина спірного житлового будинку та земельної ділянки.
ОСОБА_1 , як дочка померлого ОСОБА_4 , відповідно до ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги за законом і має право претендувати на його 1/2:2=1/4 частину спадкового майна, тим більше, що на час смерті вона проживала разом із батьком в одному будинку і була там зареєстрована, таким чином прийняла спадщину. 
Але відповідачка ОСОБА_3 у 2012 весь житловий будинок незаконно оформила на себе, не вказала, що будинок збудований у 1987 році, у той час коли вона перебувала у шлюбі і не вказала, що спадкоємцями є також діти, тобто вона, позивачка, які мають право на спадщину після смерті чоловіка.
Відтак договір дарування від 18.11.2020 житлового будинку та земельної ділянки від 17.11.2020 підлягає скасуванню, як такий, що порушує вимоги ч. 1, ч.6 ст. 203 ЦК України. 
Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела в оману щодо обставин, які мають значення (ч.1 ст. 229 ЦК України), то такий правочин визнається судом недійсним, обман має місце якщо сторона заперечує наявність обставин які можуть перешкодити вчиненню або якщо вона замовчує їх існування (а. с. 98-101).
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 вересня 2024 року витребувано від відділу державної реєстрації Тячівської міської ради рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок та на земельну ділянку, площею 0, 015 га, що знаходяться у АДРЕСА_1 та із Тячівської Державної нотаріальної контори договір дарування, посвідчений нотаріусом Черевко Л.В., за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 .
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2024 року витребувано від відділу державної реєстрації Тячівської міської ради реєстраційну справу про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок та на земельну ділянку, площею 0, 015 га, що знаходяться у АДРЕСА_1 .
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 лютого 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 березня 2025 року на 15 год., яке було неодноразово відкладено, востаннє на 12 січня 2026 року.
Під час судового розгляду представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Кохман М.В. у підтримання позовних вимог посилался на обставини, викладені у позовній заяві та просила позов задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Рішко П.М. позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, у заперечення позову посилався на обставини, викладені у видзиві на позов.
Відповідачка ОСОБА_3 , представник відповідача – Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області та представник третьої особи – Тячівської державної нотаріальної контори, будучи належним чином повідомленими про судове засідання, у судове засідання не з`явилися без повідмолення причин неявки, у зв`язку з чим суд, на підставі п. 1) ч. 3 ст. 223 ЦПК України, постановив ухвалу про розгляд справи за їх відсутності. 
Вислухавши пояснення представника позивачки та представника відповідача, з`ясуваши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Терново Тячівського району Закарпатської області і її батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 17).
Із свідоцтва про шлюб відомо, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 16 серпня 1970 року зареєстрували шлюб, про що Пасинською сільською радою Зуївського району Кіровської області 16 серпня 1970 року зроблено актовий запис № 7 і після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище ОСОБА_5 (а.с. 142).
Рішенням Тячівського районного суду від 22 вересня 2020 року розірвано шлюб, зареєстрований 28 січня 2012 року у с. Терново за актовим записом № 6, укладений між ОСОБА_9 та позивачкою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканкою АДРЕСА_1 (а. с. 12).
Із погосподарської книги вбачається, що головою домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_2 є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та до складу його сім`ї входили – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 – дружина та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 – дочка; станом на 01.01.1991, 01.01.1992, 01.01.1993, 01.01.1994 та 01.01.1995 вказане господарство відносилося до суспільної групи – робітничий двір (а.с. 10).
Також із погосподарської книги відомо, що головою домогосподарства розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_3 був ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та до складу його сім`ї входили – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 – дружина та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 – дочка, де наявний запис, що така проживає у Кіровській області (а. с. 11).
Із акта обстеження дворогосподарства ОСОБА_1 , яка згідно паспорта серія НОМЕР_4 зареєстрована в АДРЕСА_1 та фактично проживає в АДРЕСА_1 , складеного депутатом Тернівського старостинського округу № 4 Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області О.М.Палінкаш, проведено обстеження дворогосподарства в АДРЕСА_1 і виявлено, що за даною адресою проживає громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , разом із своїми дітьми: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (свідоцтво про народження № НОМЕР_5 від 04.05.2011); ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (свідоцтво про народження НОМЕР_6 від 09.11.2022) (а. с. 16).
Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 вбачається, що ОСОБА_4 , громадянин росії, ІНФОРМАЦІЯ_12 , який народився у с. Терново, Тячівського району, Закарпатської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_13 у с. Зуєвка, Зуївського району, Кіровської області, російської федерації, про що Зуївським підрозділом Кірово-Чепецького міжрайонного відділу ЗАГС Кіровської області російської федерації складено актовий запис № 386 (а.с. 76 ).
Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Тернівської сільської ради 13 лютого 2012 року, вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на праві приватної власності у розмірі 1/1 частки, на підставі рішення виконкому 11.01.2012 (а. с. 77, 129).
Із Витягу про державну реєстрацію прав (реєстраційний номер 35997423), виданого Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації 15.03.2012, вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 на праві приватної власності у розмірі 1/1 частки на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_8 ( НОМЕР_9 /13.02.2012/ виконком Тернівської сільської ради) (а.с.77 зворотній, 130).
Рішенням Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області "Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність" від 04 травня 2012 року № 317 вбачається, що надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , мешканці АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 , площею 0,1532 га (а. с. 79).
Із витягу з рішення четвертої сесії Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 06 травня 2016 року № 229 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення і відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 мешканці АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд вбачається, що затверджено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) кадастровий номер 2124487400:04:002:0053 ОСОБА_3 мешканці АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 , площею 0,1532 га та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку у АДРЕСА_1 , площею 0,1532 га, за рахунок земель Тернівської сільської ради, розташованої в межах населеного пункту на території Тячівського району, Закарпатської області для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 179).
Згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_13 встановлено, що на замовлення ОСОБА_3 12 листопада 2020 року виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де зазначено рік побудови житлового будинку до 1991 року (а. с. 131-133).
Із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 59596163 від 22 травня 2016 року вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 2124487400:04:002:0053, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , 17 травня 2016 року на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку серія та номер НВ-2101282282016, виданого 17.03.2016 Управлінням Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області; рішення органу місцевого самоврядування серія та номер 229, виданого 06.05.2016 Тернівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області зареєстровано на праві приватної власності у розмірі 1/1 частки за ОСОБА_3 (а. с. 134, 135).
Із довідки, виданої виконавчим комітетом Тернівської сільської ради ОСОБА_3 , 1952 року народження, яка зареєстрована у АДРЕСА_1 , що надана Тячівською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду про витребування договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, вбачається, що малолітні діти та неповнолітні діти за вказаною адресою не проживають, також із заяви ОСОБА_3 , адресованої Тячівській державній нотаріальній конторі під час укладення договорів дарування зазначено, що вказане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в шлюбі вона не перебувала, вдова із 30 листопада 2010 року, після смерті чоловіка ОСОБА_4 (а. с. 140, 141).
Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 232827291 від 17 листопада 2020 року вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 2124487400:04:002:0053, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , 17 травня 2016 року на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку серія та номер НВ-2101282282016, виданого 17.03.2016 Управлінням Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області; рішення органу місцевого самоврядування серія та номер 229, виданого 06.05.2016 Тернівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області зареєстровано на праві приватної власності у розмірі 1/1 частки за ОСОБА_3 та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 103, 1 кв. м., житловою площею 56, 6 кв. м. 15.03.2012 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_8 ( НОМЕР_9 ) від 13.02.2012, виданого виконкомом Тернівської сільської ради праві приватної власності у розмірі 1/1 частки зареєстровано за ОСОБА_3 (а. с. 147-148).
Із договору дарування житлового будинку від 17 листопада 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-627, вбачається, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 103, 1 кв.м., житловою площею 56,6 кв.м. (а. с. 66-67, 127-128).
Із договору дарування земельної ділянки від 17 листопада 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-628, вбачається, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 0,1532 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею (а. с. 69-70, 150-151).
Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 233035549 від 18.11.2020 вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 103, 1 кв. м, житловою площею 56, 6 кв. м. 17.11.2020 на підставі договору дарування, серія та номер:1-627, виданий 17.11.2020 державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В., на праві приватної власності у розмірі 1/1 частки зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 68, 149).
Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 233038616 від 18.11.2020 вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 2124487400:04:002:0053, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, серія та номер:1-628, виданий 17.11.2020 державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В., на праві приватної власності у розмірі 1/1 частки зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 71).
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За правилами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Європейський суд з прав людини (Справа "Проніна проти України" N 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ч. ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку.
Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину; відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Статтею 1241 ЦК України визначено коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.
За змістом вказаних норм Цивільного кодексу України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини; відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину; спадкоємці за законом мають право на спадкування лише у випадку, якщо заповіт відсутній, його визнано недійсним, спадкоємці за заповітом не прийняли спадщину або відмовились від прийняття спадщини, або заповітом не охоплено усієї спадщини.
Крім того, матеріали справи не містять також належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 , відповідно до статті 1241 ЦК України, мала право на обов`язкову частку у спадщині.
Також судом встановлено, що згідно виписки з погосподарської книги за адресою: АДРЕСА_1 , виданої Нересницькою сільською радою Тячівського району Закарпатської області 10.01.2024 відомо, що згідно погосподарської книги №15 особовий рахунок № НОМЕР_10 власником (користувачем, забудовником), житлового будинку, господарських споруд та прилеглої земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , є голова господарства ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_4 . Житловий будинок побудований в/до 1987 року. Загальна площа земельної ділянки прилеглої, до житлового будинку, згідно запису в погосподарській книзі становить 0,15 га. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ( а.с. 15).
Тобто, житловий будинок у АДРЕСА_1 побудований у 1987 році, у період перебування відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбу.
Отже, спірне домогосподарство було об`єктом спільної сумісної власності - відповідачки ОСОБА_3 та померлого ОСОБА_4 . 
Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Тернівської сільської ради 13 лютого 2012 року, вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на праві приватної власності у розмірі 1/1 частки, на підставі рішення виконкому 11.01.2012.
Із Витягу про державну реєстрацію прав (реєстраційний номер 35997423), виданого Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації 15.03.2012 вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на праві приватної власності у розмірі 1/1 частки на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_8 ( НОМЕР_9 /13.02.2012/ виконком Тернівської сільської ради).
Таким чином, за відповідачкою ОСОБА_3 було оформлено право власності на будинок АДРЕСА_1 , в цілій частці, який належав їй та її покійному чоловікові ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. 
Однак, реєстрацію права власності будинку за ОСОБА_3 , позивачка не оскаржувала.
В подальшому, відповідачці ОСОБА_3 , як власниці будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення четвертої сесії Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 06 травня 2016 року № 229 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення і відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 мешканці АДРЕСА_1 затверджено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надано у власність земельну ділянку у АДРЕСА_1 , площею 0,1532 га, за рахунок земель Тернівської сільської ради, розташованої в межах населеного пункту на території Тячівського району, Закарпатської області для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд (а. с. 179).
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Отже, судом встановлено, що за відповідачкою ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 , а в подальшому було відчуженого ці об`єкти на підставі договорів дарування відповідачу ОСОБА_2 .
Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц провадження № 14-552цс18, зазначено, що «в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка ОСОБА_1 не довела належними і допустимими доказами те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порушили її права на спадкування 1/4 частини житлового будинку та 1/4 частини земельної ділянки, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , зареєструвавши у 2012 і 2016 роках відповідно на своє ім`я право власності на житловий будинок, земельну ділянку, та в подальшому подарувавши їх ОСОБА_2 .
Тому, враховуючи відсутність правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності померлого ОСОБА_6 , відсутні підстави вважати, що померлий ОСОБА_6 набув право власності на частку житлового будинку та земельної ділянки.
Аналізуючи надані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог докази в межах заявлених позовних вимог, судом не встановлено підстав визнання права на спадкування за ОСОБА_1 після смерті її батька ОСОБА_6 .
З урахуванням наведених та досліджених судом доказів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка та її представник, не знайшли підтвердження під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
У частині дев`ятій статті 158 ЦПК України встановлено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено, суд вважає, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2024 року слід скасувати.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід покласти на позивачку.
Керуючись ст. ст.. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в: 

Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та Нересницької сільської ради, третя особа – Тячівська державна нотаріальна контора про визнання права на спадкування, права власності на  частину будинковолодіння,  частини земельної ділянки, визнання недійсним та скасування договору дарування.
Судові витрати покласти на позивачку.
Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2024 року у виді заборони  ОСОБА_2 відчужувати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасувати заходи зустрічного забезпечення, застосовані ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2024 року, шляхом повернення ОСОБА_1 внесені на депозитний рахунок 7 000 (сім тисяч) гривень 00 коп., якщо протягом двадцяти днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили, відповідачами або іншою особою не буде подано позов про відшкодування збитків у порядку, визначеному статтею 159 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_11 .
Відповідачі: 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання якої зареєстроване за адресою:  АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_12 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_14 ,  місце проживання якого зареєстроване за адресою:  АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_13 .
Нересницька сільська рада, місцезнаходження: с. Нересниця, вул. Грушевського, 25, Тячівського району Закарпатської області.
Третя особа: Тячівська державна нотаріальна контора, місцезнаходження м. Тячів, вул. Незалежності, 30. 
Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року.

Суддя          Л.Р.Сас