ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/890/26 Справа № 182/850/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:   головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Триполець В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради, про встановлення факту та визнання права власності на частину рухомого майна
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2025 року, - 

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 18.11.2014 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 . Від даного шлюбу у подружжя народилось двоє дітей – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яку позивачка прийняла шляхом подачі до нотаріальної контори у встановлений законом строк заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину. Приватним нотаріусом Апальковим Є.В. було заведено спадкову справу №39/2024. Окрім позивачки, спадкоємцями першої черги є мати померлого - ОСОБА_7 , донька померлого від першого шлюбу – ОСОБА_5 , та спільні з позивачкою діти померлого – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які на момент смерті батька не досягли повноліття, а тому в їх інтересах діє мати - ОСОБА_1 . Крім того, позивачка зазначає, що ОСОБА_6 з 30.11.1990 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Даний шлюб було розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.09.2014 року. Під час спільного життя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 придбали автомобіль Chevrolet Aveo SF69Y, 2005 року випуску, який було зареєстровано на дружину, але разом з тим, ОСОБА_6 мав право керувати ним, про що свідчить відмітка у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився в користуванні чоловіка, при цьому його колишня дружина питання щодо витребування майна з чужого незаконного володіння не заявляла, до суду не зверталась. Позивачка вважає, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , але на момент відкриття спадщини після смерті чоловіка встановити розмір частки у праві спільної сумісної власності неможливо, тому вона змушена звернутись до суду із даним позовом. Просить встановити факт, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та кожному з них належало по частці згаданого вище автомобіля. Крім того, зазначає, що частка даного транспортного засобу є спадковим майном, а тому просить суд визнати в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 право власності на частку даного автомобіля, розподіливши по 1/6 частині їй, як дружині померлого, та їх дітям – ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.2-7).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради, про встановлення факту та визнання права власності на частину рухомого майна - відмовлено (а.с.154-159).
Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на на незаконність, необґрунтованість судового рішення, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги свого позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не в повній мірі дослідив всі наявні докази та передчасно ухвалив рішення про відмову у задоволенні її позовних вимог (а.с.164-176).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.11.2014 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 (а.с.8). Від даного шлюбу у них народилось двоє синів – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10), та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.11).
У встановлений законом шестимісячний строк позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті свого чоловіка. Приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Апальковим Є.В. заведено спадкову справу №39/2024, копія якої міститься в матеріалах даної справи (а.с.46-74).
Як вбачається з матеріалів спадкової справи, спадкоємцями першої черги є дружина померлого, тобто позивач, мати померлого - ОСОБА_7 , донька померлого від першого шлюбу – ОСОБА_5 , та спільні з позивачкою діти померлого - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які на момент смерті батька не досягли повноліття, а тому в їх інтересах діє мати - ОСОБА_1 .
Мати померлого ОСОБА_7 в шестимісячний строк відмовилась від своєї частки спадщини на користь ОСОБА_1 (а.с.66).
Донька померлого ОСОБА_5 своєю заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину прийняла спадкове майно спадкодавця, яке складається з: частки квартири АДРЕСА_1 , грошових коштів на рахунку АТ КБ «Приват Банк», автомобіля марки Mitsubishi, гаражів в автогаражних кооперативах 8 «Світлофор», 19 «Текстильник» та в автогаражному кооперативі 4 (а.с.69).
Позивачка своєю заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину прийняла спадкове майно спадкодавця, яке складається з: частки квартири АДРЕСА_1 , грошових коштів та транспортних засобів (а.с.60).
Постановою від 24.05.2024 року нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ОСОБА_5 не надала правовстановлюючі документи на спадкове майно. Крім того, немає можливості укласти договір про поділ спадкового майна, оскільки ОСОБА_1 не надала свою відповідь на пропозицію ОСОБА_5 (а.с.71 зворот -72).
Разом з тим, судом з`ясовано, що ОСОБА_6 з 30.11.1991 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Шлюб було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.09.2014 року (справа №182/4959/14-ц) (а.с.12).
Так, в період шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 придбали автомобіль Chevrolet Aveo SF69Y, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який було зареєстровано на дружину, але разом з тим, ОСОБА_4 мав право керувати ним, про що свідчить відмітка у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу (а.с.13).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, оскільки судом встановлена відсутність порушеного права позивачки або охоронюваного законом інтересу, як спадкоємиці після смерті чоловіка ОСОБА_6 , яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.
Згідно частини першої ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання права.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою ч. 1 ст. 1220 ЦПК України.
Стаття 1267 ЦК України передбачає, що розмір частки у спадщині спадкоємців за законом із спадкоємців за законом є рівними.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ст. 1270 УЦК України.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні визначено Законом України "Про нотаріат", глава 7 розділу ІІІ якого, передбачає видачу свідоцтва про право на спадщину.
Так, згідно ч. 1 ст. 67 Закону України "Про нотаріат", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.
Відповідно до ч. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного суду України 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт.
Відповідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду даної справи є встановлення факту того, що транспортний засіб Chevrolet Aveo SF69Y, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та кожному з них належало по частині вищевказаного майна.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль Chevrolet Aveo SF69Y, 2005 року випуску був придбаний подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в період їх шлюбу, тому, виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на майно, цей транспортний засіб є їх спільною сумісною власністю. 
Жодним із подружжя протягом дев`яти років з моменту розірвання шлюбу і до моменту смерті ОСОБА_6 не порушувалось питання щодо визнання даного автомобіля спільною сумісною власністю, визначення часток в спільній сумісній власності та його розподілу.
За таких обставин вимога позивачки про встановлення факту того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 належало по частці транспортного засобу Chevrolet Aveo SF69Y, 2005 року випуску є необґрунтованою, оскільки визнання частки у спільній сумісній власності за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять підтвердження того, що на момент смерті ОСОБА_6 не визначив свою частку в спільному сумісному майні подружжя, за таких обставин не набув права власності на неї, а тому даний транспортний засіб не є предметом спадщини після його смерті.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив всі наявні докази та передчасно ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності не знаходять свого підтвердження.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення. 

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Судді: