ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Шевцової Н. В., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Кривенди О. В., Стрелець Т. Г.
справа № 990/62/24 
провадження № 11-332заі25
1. Велика Палата Верховного Суду 15 січня 2026 року розглянула апеляційну скаргу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач) на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 7 серпня 2025 року у справі № 990/62/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. 
2. У цій справі Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою апеляційну скаргу задовольнила та скасувала рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 7 серпня2025 року у справі № 990/62/24.
Короткий виклад історії справи 
3.  ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС, у якому просив:
- визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 12 лютого 2024 року № 50/ко-24, яким його визнано таким, що не відповідає займаній посаді, та внесено подання до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про його звільнення з посади судді Межівського районного суду Дніпропетровської області;
- зобов`язати ВККС внести рекомендацію ВРП про призначення його на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області.
4. На обґрунтування позовних вимог доводив, що ВККС протиправно застосувала до нього процедуру, яка не була передбачена на час, коли він проходив кваліфікаційне оцінювання. Наполягає, що в його випадку Комісія не мала б призначати пленарне засідання для подолання висновку Громадської ради доброчесності (далі - ГРД), оскільки на час, коли він проходив кваліфікаційне оцінювання, чинне законодавство передбачало, що за наслідком кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді рішення приймається виключно колегіями Комісії і стосовно нього колегія ВККС прийняла позитивне рішення, яким рекомендувала його для призначення на посаду судді.
5. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 7 серпня 2025 року позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення ВККС від 12 лютого 2024 року № 50/ко-24, яким суддю Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді, та внесено подання до ВРП про його звільнення з посади. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 
Встановлені обставини справи
6. Президент України Указом від 25 липня 2013 року № 391/2013 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області строком на п`ять років. 24 липня 2018 року повноваження позивача припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено на посаду судді.
7. Рішенням від 1 лютого 2018 року № 8/зп-18 ВККС призначила кваліфікаційне оцінювання окремих суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема й судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .
8. На підставі пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон № 193-ІХ) із 7 листопада 2019 року (дня набрання чинності цим Законом) припинилися повноваження членів ВККС.
9. 1 червня 2023 року ВРП призначила 16 членів ВККС (повноважний склад Комісії).
10. 20 липня 2023 року ВККС прийняла рішення № 34/зп-23 про продовження кваліфікаційного оцінювання суддів. 
11. 15 листопада 2023 року Комісія у складі колегії провела співбесіду із суддею ОСОБА_1 , за результатами якої ухвалила рішення № 10/ко-23. Згідно з цим рішенням, дослідивши суддівське досьє, надані суддею пояснення, копії документів, Комісія дійшла таких висновків.
За критерієм компетентності (професійної, особистої та соціальної) суддя набрав 389,5 бала.
За критерієм професійної етики суддя набрав 155 балів.
За критерієм доброчесності ОСОБА_1 оцінено на підставі результатів тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, дослідження інформації, яка міститься в досьє, та співбесіди. За критеріями, визначеними в пункті 9 глави 2 розділу II Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 3 листопада 2016 року № 143/зп-16 (у редакції рішення ВККС від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18) (далі - Положення 
№ 143/зп-16), суддя набрав 127,5 бала з 250 можливих.
Отже, за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді суддя ОСОБА_1 набрав 672 бали, що становить більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.
12. За змістом цього рішення, приймаючи його, Комісія у складі колегії врахувала наданий ГРД 8 листопада 2023 року висновок у новій редакції про невідповідність судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 7 листопада 2023 року.
13. За результатами співбесіди, обговорення висновку ГРД та інших даних щодо відповідності судді ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності, а також за результатами оцінювання Комісія у складі колегії встановила відсутність підстав для його оцінки за цими критеріями в 0 балів.
14. З огляду на викладене Комісія у складі колегії рішенням від 15 листопада 2023 року № 10/ко-23 визнала суддю Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді.
15. В абзаці третьому резолютивної частини цього рішення зазначено, що воно набирає чинності відповідно до вимог Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) та Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
16. Це рішення згідно з абзацом четвертим його резолютивної частини Комісія у складі колегії передала для підтримання її пленарному складу.
17. 12 лютого 2024 року ВККС у пленарному складі, розглянувши питання щодо відповідності судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 займаній посаді, прийняла оспорюване в цій справі рішення, яким визнала його таким, що не відповідає займаній посаді, та внесла подання до ВРП про його звільнення з посади.
18.  ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду із цим позовом, уважаючи протиправним таке рішення ВККС.
Постанова Великої Палати Верховного Суду (основні мотиви)
19. Велика Палата Верховного Суду, оцінивши обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів, наведених в апеляційній скарзі, не погодилася з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, натомість визнала, що це рішення відповідає закону, приводу для визнання його протиправним та скасування на підставі пунктів 1, 4 частини третьої статті 88 
Закону № 1402-VIII немає.
20. Постанову вмотивовано, зокрема, тим, що визначене в Законі № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання - це єдина процедура, яка має одну нормативну основу, але два випадки (дві підстави) її проведення - або для оцінювання судді на відповідність займаній посаді, або для визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. В обох випадках кваліфікаційне оцінювання проводиться за однаковими критеріями (компетентність, професійна етика, доброчесність), має одну кінцеву мету (кваліфікований професійний суддівський корпус, якому довіряють) і сутність (є засобом досягнення цієї мети).
21. Велика Палата Верховного Суду констатувала, що Закон № 1402-VIII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) установлював порядок, за якого в разі наявності негативного (про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності) висновку ГРД щодо судді (кандидата на посаду судді) рішення про підтвердження його здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді ВККС може ухвалити лише у пленарному складі й лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами. Іншого порядку подолання негативного висновку ГРД Закон № 1402-VIIІ не містив, як і окремого (інакшого) порядку кваліфікаційного оцінювання суддів, які були призначені на посаду строком на п`ять років або обрані суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) (тобто «діючих» суддів), аніж той, що встановлений для визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
22. Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що пункт 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) містив відсильні приписи про здійснення оцінювання у «порядку, визначеному цим Законом», що таким чином дає достатню нормативну основу, аби застосувати до правовідносин, що стосуються оцінювання суддів, які були призначені на посаду строком на п`ять років або обрані суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII («діючих» суддів), приписи, які регламентують процедуру кваліфікаційного оцінювання на предмет здатності здійснювати правосуддя, зокрема й положення, які стосуються участі в цій процедурі ГРД, і підходу, за якого ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності судді (чи кандидата на цю посаду) здійснювати правосуддя за наявності негативного висновку ГРД (частина перша статті 88 Закону № 1402-VIIІ).
23. На думку Великої Палати Верховного Суду, приписи пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у частині складу ВККС, який компетентний ухвалити рішення за наслідками оцінювання «діючого» судді, не можна інтерпретувати безвідносно до інших положень цього Закону, які містяться в основному тексті цього нормативного акта та регламентують, по суті, ті самі питання - установлення відповідності судді критеріям компетентності, професійної етики і доброчесності.
24. Та обставина, що оцінювання, передбачене пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), стосується суддів, призначених / обраних до набрання чинності 
Законом № 1401-VIII («діючих» суддів), за висновком Великої Палати Верховного Суду, не наділяє цю процедуру оцінювання настільки іншими якісними властивостями (характеристиками), щоб нівелювати юридичні наслідки надання під час оцінювання негативного висновку ГРД. 
25. Відтак Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскільки приписи абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у цьому контексті передбачали, що ВККС ухвалює рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді у пленарному складі, то аналогічно ВККС зобов`язана діяти й під час оцінювання судді з підстави, встановленої пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
26. На продовження такого висновку Велика Палата Верховного Суду зазначила, що частина перша статті 88 Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), яка підлягала застосуванню як під час оцінювання здатності здійснювати правосуддя, так і при підтвердженні відповідності займаній посаді, не наділяє ВККС свободою розсуду (дискрецією) у ситуації, за якої ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності. Закон установив, що в такій ситуації ВККС не інакше як у пленарному складі може (компетентна) ухвалити рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя, а у випадку з «діючим» суддею, оцінювання якого проводиться за тими самими критеріями, - про підтвердження відповідності займаній посаді, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма членами ВККС.
27. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що про таке нормативне регулювання процедури оцінювання судді та порядок ухвалення рішення ВККС у ситуації, коли ГРД надає негативний висновок, вона неодноразово зазначала у своїх постановах від 1 липня 2020 року у справі № 9901/489/19 (провадження 
№ 11-1221заі19), від 27 січня 2021 року у справі № 9901/556/19 (провадження 
№ 11-364заі20), від 3 лютого 2021 року у справі № 9901/243/20 (провадження 
№ 11-323заі20), від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/416/19 (провадження 
№ 11-338заі20), від 17 лютого 2021 року у справі № 9901/18/20 (провадження 
№ 11-423заі20), від 24 лютого 2021 року у справі № 9901/605/19 (провадження 
№ 11-381заі20), від 24 березня 2021 року у справі № 9901/547/19 (провадження 
№ 11-348заі20), від 1 вересня 2021 року у справі № 9901/474/19 (провадження 
№ 11-183заі21), від 8 червня 2022 року у справі № 9901/84/21 (провадження 
№ 11-523заі21), від 19 жовтня 2023 року у справі № 9901/57/20 (провадження 
№ 11-143заі23).
28. Насамкінець Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що процедура оцінювання судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, у разі коли ГРД надала висновок, що суддя не відповідає критеріям професійної етики та/або доброчесності, закінчується не висновком колегії ВККС про відповідність судді займаній посаді у відповідному судді, а передбачає ухвалення рішення ВККС у пленарному складі з подоланням негативного висновку ГРД не менше ніж одинадцятьма членами Комісії. 
29. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду, з огляду на наведене для забезпечення передбачуваності правозастосовчої практики вона вважає за необхідне відступити від свого попереднього висновку, викладеного в постанові від 13 червня 2024 року у справі № 9901/198/20 (провадження № 11-5заі24).
Мотиви окремої думки
30. Не погоджуємося із судовим рішенням, а тому відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) висловлюємо свою окрему думку з таких міркувань.
31. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
32. Тож у контексті визначених частиною першою статті 2 КАС України завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів позивача. Права, свободи та інтереси, які належать конкретній особі (особам), є предметом судового захисту.
33. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
34. Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
35. Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
36. На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
37. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
38. Частини перша та друга статті 55 Конституції України гарантують, що права і свободи громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
39. Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Так, статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
40. На підставі Закону України від 31 жовтня 1995 року № 398/95-ВР «Про приєднання України до Статуту Ради Європи» Україна приєдналася до Статуту Ради Європи, підтверджуючи тим самим відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів.
Відповідно до статті 3 Статуту Ради Європи кожний член Ради Європи обов`язково повинен визнати принципи верховенства права та здійснення прав людини і основних свобод всіма особами, які знаходяться під його юрисдикцією, а також повинен відверто та ефективно співробітничати в досягненні мети Ради, визначеної у главі I.
41. Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
42. Частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
43. Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
44. Відповідно до практики ЄСПЛ приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, зокрема стосунків професійного або ділового характеру (див. mutatis mutandis рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), заява № 21794/93, параграф 25). А обмеження, накладені на доступ до професії, визнані цим судом такими, що впливають на приватне життя (див. mutatis mutandis рішення від 27 липня 2004 року у справі «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви № 55480/00 та № 59330/00, параграф 47).
У рішенні від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» (Kraska v. Switzerland) ЄСПЛ визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. До того ж такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
45.  ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом, уважаючи протиправним прийняте ВККС у пленарному складі рішення про визнання його таким, що не відповідає займаній посаді судді Межівського районного суду Дніпропетровської області, та внесення подання до ВРП про його звільнення з посади судді цього суду.
46. Це рішення Комісії позивач оскаржив, визначивши підставою позову відсутність у ВККС у пленарному складі повноважень здійснювати його оцінювання, оскільки вважає, що на час, коли він проходив кваліфікаційне оцінювання, чинне законодавство передбачало, що під час кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді рішення приймається виключно колегіями Комісії і стосовно нього колегія ВККС прийняла позитивне рішення, яким рекомендувала його для призначення на посаду судді.
47. Отже, оспорюване рішення ВККС безпосередньо зачіпає гарантоване статтею 8 Конвенції право позивача на повагу до приватного життя в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.
48. Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 статті 8 Конвенції як таке, що було здійснене «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї цілі / цих цілей.
49. Таким чином, в цій справі перед судом постало завдання оцінити рішення ВККС, за яким відбулося втручання у приватне життя позивача, за трьома наведеними аспектами за статтею 8 Конвенції (оцінка законності, законної мети та необхідності такого «втручання»).
50. Відповідач у відзиві на позовну заяву і в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції доводив, що не було нормативно-правових підстав для закінчення кваліфікаційного оцінювання позивача після ухвалення колегією Комісії рішення про відповідність позивача займаній посаді за наявності висновку ГРД про його невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики без розгляду питання про підтримання такого рішення пленарним складом Комісії.
51. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
52. Як установив суд першої інстанції, Указом від 25 липня 2013 року № 391/2013 Президент України призначив ОСОБА_1 на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області строком на п`ять років.
53. Після призначення позивача на посаду судді відбулася судова реформа.
54. Так, 30 вересня 2016 року набрали чинності закони № 1401-VIII та № 1402-VIII.
55. У зв`язку із цим розділ XV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 16-1, підпункт 2 якого визначає, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом.
56. Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом (підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України).
57. Аналіз підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України дозволяє дійти висновку, що в ньому законодавець виокремив кілька аспектів, що стосуються суддів, про яких у ньому йдеться, а саме: 1) суддя вже займає посаду після його призначення на п`ять років чи обрання безстроково; 2) оцінювання на відповідність займаній посаді не залежить від його волі судді, а є для нього обов`язковою умовою для продовження професійної діяльності на цій посаді; 3) у разі визнання судді за результатами оцінювання таким, що відповідає займаній посаді, він залишається здійснювати правосуддя у тому ж суді, в штаті якого він перебував до проходження такого оцінювання; 4) відмова судді від оцінювання або виявлення за його результатами невідповідності займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності є самостійною підставою для звільнення судді з посади.
58. Зазначені норми є обмеженими у часі, оскільки після одноразового проведення щодо таких суддів оцінювання вони не застосовуватимуться в майбутньому (включно з визначеною у них підставою).
59. Оскільки ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області строком на п`ять років до набрання чинності 
Законом № 1401-VIII, то його відповідність займаній посаді судді мала бути оцінена в порядку, визначеному законом.
60. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає 
Закон № 1402-VIII, пункт 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» якого в його первинній редакції (до 30 грудня 2023 року - дати набрання чинності Законом України від 9 рудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» [далі - Закону № 3511-IX]) передбачав, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.
61. Отже, пункт 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII у наведеній редакції узгоджується з положенням, закріпленим у підпункті 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, та чітко визначає, у якій саме організаційній формі ВККС була уповноважена здійснювати оцінювання суддів, про яких ідеться у цьому підпункті, на відповідність займаній посаді, а саме у складі колегії.
62. Тож виключно колегії ВККС були наділені повноваженнями ухвалювати від імені Комісії рішення про відповідність чи невідповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII.
63. За обставинами цієї справи 15 листопада 2023 року колегія ВККС прийняла рішення 
за № 10/ко-23, яким визнала суддю Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді.
64. На той час частини третя і четверта статті 92 Закону № 1402-VIII визначали, що ВККС складається із шістнадцяти членів, вісім з яких призначаються із числа суддів або суддів у відставці.
65. ВККС вважається повноважною за умови призначення до її складу не менше одинадцяти членів, щонайменше шість із яких призначені з числа суддів або суддів у відставці.
66. Відповідно ж до абзацу першого частини першої статті 98 Закону № 1402-VIII організаційними формами діяльності ВККС є засідання у пленарному складі Комісії, у складі її палат та колегій залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом.
67. Таким чином, саме колегія ВККС повинна була оцінити відповідність ОСОБА_1 займаній посаді судді та ухвалити від імені Комісії рішення про його відповідність чи невідповідність цій посаді.
68. Варто також зауважити, що відмінною від процедури оцінювання судді на відповідність займаній посаді є процедура кваліфікаційного оцінювання, передбачена главою 1 розділу V Закону № 1402-VIII.
69. Так, статтею 83 Закону № 1402-VIII визначено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
70. Згідно із частиною другою статті 83 Закону № 1402-VIII критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
71. Кваліфікаційне оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді передбачено, зокрема, для зайняття посад судді: апеляційного суду (частина перша статті 28 Закону № 1402-VIII), вищого спеціалізованого суду (частина перша статті 33 Закону № 1402-VIII), Верховного Суду (частина перша статті 38 Закону № 1402-VIII).
72. Зазначене оцінювання також проводиться щодо судді, до якого застосовано дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом 4 частини першої статті 109
Закону № 1402-VIII.
73. На відміну від обмежених у часі норм підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, положення щодо кваліфікаційного оцінювання суддів, передбачені главою 1 розділу V Закону № 1402-VIII, розраховані на постійне застосування.
74. Отже, Законом № 1402-VIII встановлено дві різні процедури оцінювання: 
1) оцінювання судді на відповідність займаній посаді; 
2) кваліфікаційне оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
75. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 13 червня 2024 року в справі № 9901/198/20, де, оцінюючи правомірність рішення колегії ВККС про визнання судді таким, що відповідає займаній посаді, у частині щодо визначення порядку набрання цим рішенням чинності висвітлила відмінності у процедурах та наслідках оцінювання судді на відповідність займаній посаді згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII і кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, передбаченого главою 1 розділу V «Кваліфікаційний рівень судді» Закону № 1402-VIII.
76. Стосовно висновку ГРД щодо невідповідності судді критеріям доброчесності та професійної етики та обов`язку ВККС надати оцінку наведеній у ньому інформації слід зазначити таке.
77. Згідно із частиною першою статті 87 Закону № 1402-VIII ГРД утворюється з метою сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.
78. За частиною шостою статті 87 Закону № 1402-VIII ГРД здійснює такі повноваження: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає ВККС інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, ВККС висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; 4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді); 5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.
79. Відповідно до підпункту 4.10.1 пункту 4.10 Регламенту інформація щодо судді (кандидата на посаду судді) або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності надається Комісії ГРД не пізніше ніж за 10 днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди стосовно такого судді (кандидата на посаду судді).
80. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 червня 2024 року в справі № 9901/198/20 виходячи із системного аналізу підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, положень статей 83, 85, 87 цього Закону в поєднанні з положеннями підпункту 4 пункту 1.3 та пункту 4.10 Регламенту дійшла висновку, що оцінювання судді на відповідність займаній посаді, як і кваліфікаційне оцінювання судді для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, проводяться ВККС за одними і тими ж критеріями, а саме компетентності, професійної етики і доброчесності.
81. Оскільки метою утворення ГРД є сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, то цей орган уповноважений, зокрема, надавати ВККС за наявності відповідних підстав висновок про невідповідність зазначеним критеріям як суддів, щодо яких проводиться оцінювання на відповідність займаній посаді, так і суддів, щодо яких проводиться кваліфікаційне оцінювання для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
82. Якщо ГРД надала ВККС висновок про невідповідність критеріям професійної етики та доброчесності судді, щодо якого проводиться оцінювання на відповідність займаній посаді, оцінку обставинам, викладеним у такому висновку, надає колегія ВККС, яка ухвалює остаточне рішення про відповідність чи невідповідність такого судді займаній посаді. Розгляд зазначеного питання у пленарному складі ВККС ані положення Закону № 1402-VIII, ані норми Регламенту не передбачають.
83. Матеріалами справи підтверджено, що висновок ГРД у новій редакції, який надійшов до ВККС 8 листопада 2023 року, Комісія у складі колегії досліджувала під час проведення співбесіди із суддею ОСОБА_1, за результатами якої ухвалила рішення про відповідність його займаній посаді.
84. У цьому аспекті варто наголосити, що пункт 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII на той час не передбачав будь-якого перегляду, підтвердження чи підтримки зазначеного рішення ВККС у пленарному складі
85. Водночас стаття 88 Закону № 1402-VIII врегульовувала порядок ухвалення ВККС рішення в межах іншої процедури оцінювання, а саме кваліфікаційного оцінювання, яке проводиться з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Так, передбачалося, що за наявності висновку ГРД під час проведення такого оцінювання остаточне рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді ВККС може ухвалити лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.
86. З огляду на викладене вважаємо, що ВККС як у складі колегії, ухвалюючи рішення від 15 листопада 2023 року № 10/ко-23 щодо відповідності ОСОБА_1 займаній посаді та покликаючись у ньому на абзац другий частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII, так і в пленарному складі, вчиняючи дії щодо розгляду в пленарному складі питання відповідності позивача займаній посаді судді та приймаючи за наслідком такого розгляду оспорюване рішення, вочевидь помилково ототожнила дві відмінні за своєю природою та правовим регулюванням процедури оцінювання судді та застосувала до процедури оцінювання позивача на відповідність займаній посаді за результатами проведення з ним співбесіди наслідки - необхідність подолання висновку ГРД пленарним складом ВККС, передбачені для процедури кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя.
87. У цьому контексті варто наголосити, що лише 30 грудня 2023 року, тобто після того як Комісія у складі колегії прийняла рішення від 15 листопада 2023 року № 10/ко-23, яким визнала суддю Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді, із набранням чинності Законом № 3511-ІХ було змінено процедуру оцінювання судді на відповідність займаній посаді, передбачену пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.
88. Так, внесеними змінами до цього пункту передбачено, зокрема, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом № 3511-ІХ, та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.
За результатами такого оцінювання колегія ВККС, а у випадках, передбачених цим Законом, - пленарний склад Комісії ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
89. Аналіз положень Закону № 1402-VIII, зокрема його пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» до і після внесення до нього відповідних змін, дає підстави виснувати, що до набрання чинності Законом № 3511-ІХ оцінювання судді на відповідність займаній посаді та ухвалення остаточного рішення із цього питання належало до виключних повноважень колегії ВККС. Вирішення зазначеного питання ВККС у пленарному складі суперечить пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, приписи якого мають імперативний характер і не підлягають розширеному тлумаченню.
90. Водночас якщо після 30 грудня 2023 року (дня, коли набрали чинності зміни до пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, внесені Законом № 3511-ІХ) колегія ВККС ухвалила рішення про відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, то за наявності щодо такого судді негативного висновку ГРД саме пленарний склад Комісії за правилами, передбаченими статтею 88 Закону № 1402-VIII, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді.
91. Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 13 червня 2024 року у справі № 9901/198/20, змінивши тим самим раніше застосований підхід до вирішення справ щодо оскарження рішень ВККС за наслідками оцінювання судді на відповідність займаній посаді, ухвалених до набрання чинності змінами до пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, внесеними 
Законом № 3511-ІХ. 
92. Переконані, що підстав для відступу від такої правової позиції, яка ґрунтується, зокрема, і на зміні правового регулювання зазначених питань, при розгляді цієї справи немає.
93. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що необхідність відступу від висновку щодо застосування норми (норм) права виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко окреслені та аргументовані. До того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень без вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
94. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону № 1402-VIII передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.
95. ЄСПЛ у пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom, заява № 27238/95) наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
96. У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень зазначено, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.
97. Однак у цій справі Велика Палата Верховного Суду хоч і зазначила, що відступає від попереднього висновку, викладеного у її постанові від 13 червня 2024 року у справі № 9901/198/20 (провадження № 11-5заі24), для забезпечення передбачуваності правозастосовчої практики, проте не навела підстав, з яких вирішила відступити від висновку щодо застосування пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII у спорах про оскарження рішень ВККС за наслідками оцінювання судді на відповідність займаній посаді, обумовленого зміною правового регулювання зазначених питань із набранням чинності Законом № 3511-ІХ, на користь попередніх правозастосовних висновків, сформованих до зміни правового регулювання цих правовідносин. 
98. Вважаємо за необхідне звернути увагу також на один зі складових елементів загального принципу верховенства права - принцип «належного урядування», який широко застосовується у судовій практиці.
99. У рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. На них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків. Дії або рішення суб`єкта владних повноважень вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає в особи в тому випадку, коли внаслідок правового регулювання зі сторони суб`єкта владних повноважень в особи наявне розумне сподівання, що стосовно неї суб`єкт владних повноважень буде діяти саме так, а не інакше.
100. Ураховуючи зміст статті 8 Конституції України, можна зробити висновок, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю за використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
101. Конституційний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово наголошував на тому, що одним з елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію, та дотримуватися їх; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин. Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави (рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
102. У Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
103. Згідно з Рекомендацією № R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року дискреційним є повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
104. У цій Рекомендації Комітет Міністрів Ради Європи сформулював основні принципи, які слугують змістовними гарантіями ухвалення справедливого рішення. Так, здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: не переслідує жодної іншої мети, окрім тієї, для якої було надано повноваження; дотримується об`єктивності та неупередженості, враховуючи лише чинники, що стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, уникаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належний баланс між будь-якими негативними наслідками, які можуть виникнути внаслідок рішення стосовно прав, свобод або інтересів осіб, та метою, яку таке рішення переслідує; приймає своє рішення в розумний строк з урахуванням суті питання, що розглядається; послідовно застосовує будь-які загальні адміністративні практики, враховуючи конкретні обставини кожного випадку.
105. Подібні за своєю суттю принципи щодо дотримання мети повноваження, безсторонності, рівності та недискримінації, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості закріплені у частині другій статті 2 КАС України.
106. Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) уможливлює здійснення судом перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом унаслідок реалізації дискреційних повноважень.
107. Європейська комісія «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь «Верховенство права» (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
108. У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
109. Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді мовиться про те, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним з поняттям верховенства права.
110. Отже, правова процедура є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів / вчинення дій адміністративними органами.
111. Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій.
112. ЄСПЛ у питанні здійснення судового контролю за реалізацією державними органами їхніх дискреційних повноважень послідовно висловлює правову позицію, згідно з якою надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 2 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 2 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).
113. Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції ВККС у процедурі оцінювання судді на відповідність займаній посаді не є неосяжними та повинні здійснюватися з дотриманням вимог частини другої статті 19 Конституції України, зокрема в аспекті зобов`язання діяти на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
114. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що у випадку, коли суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
115. На підставі наведеного, висловлюючи окрему думку, переконані, що спірне рішення ВККС прийняла, вийшовши за межі повноважень, наданих їй Конституцією України та Законом № 1402-VIII, діючи поза межами процедури кваліфікаційного оцінювання, визначеної цим Законом , що є самостійною та достатньою підставою для визнання такого рішення протиправним, як це зробив суд першої інстанції.
Судді: Н. В. Шевцова 
М. М. Гімон
О. А. Губська
А. А. Ємець
Л. Ю. Кишакевич
О. В. Кривенда
Т. Г. Стрелець