Дата документу 12.01.2026	Справа № 554/8453/24	
 	Провадження № 2/554/867/2026	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року    м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:
головуючого – судді Шевської О.І. , 
секретаря судового засідання – Рябченко В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку та про визнання права власності на частку квартири,-

встановив:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку та про визнання права власності на частку квартири та прохали суд припинити право власності ОСОБА_3 на 1/5 частку у спільному майні – квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 із 1/5 частки, що належала ОСОБА_3 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/10 частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 із 1/5 частки, що належала ОСОБА_3 . Повернути ОСОБА_3 з депозитного рахунку Шевченківського районного суду міста Полтави, відкритого в Державній казначейській службі України, грошові кошти у розмірі 198240 гривень, внесені як компенсацію вартості 1/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову представник позивачів вказав, що ОСОБА_1 є власником 3/5 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 є власником 1/5 частки квартири та проживає там усе своє життя, ОСОБА_3 є власником 1/5 частки квартири. ОСОБА_3 у вказаній квартирі ніколи проживав, не сплачував комунальні послуги. Позивачі мали на меті звернутися до відповідача з пропозицією викупу його частки квартири, проте у січні 2023 року останній пропав, та ОСОБА_1 було подано заяву до поліції. Між сторонами будь яких домовленостей щодо користування квартирою не існує.
27.08.2024 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави відкрито провадження по справі.
22.09.2025 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивачів подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги підтримав та просив задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений про дату, час та місце судового засідання відповідно до вимог ЦПК України , не надав суду доказів щодо наявності поважних причин неявки в судове засідання, правом на подачу відзиву не скористався.
Дослідивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.01.1997 року виданого Відділом приватизації житла квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченим державним нотаріусом Другої Полтавської державної нотаріальної контори Ткаченко Н.В. ОСОБА_1 успадкувала 2/5 часток квартири після ОСОБА_4 .
Відповідно до звіту про оцінку майна трикімнатної квартири загальною площею 49,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 виданого субєктом оціночної діяльності ТОВ «Альбатрос» ринкова вартість обєкту оцінки становить 991 200 грн., ринкова вартість 1/5 сатки обєкту оцінки становить 198 240 грн.
Згідно з технічним паспортом квартира за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 49,5 кв.м. складається з коридору, вбиральні, ванної кімнати, кухні, балкону та трьох житлових кімнат.
Таким чином 1/5 частка відповідача в спірній квартирі становить 9,9 кв. м. загальною площею та 6,7 кв.м. житлової площу. 
Відповідно до ст. 47 ЖК України, норма житлової площі в Україні встановлюється в розмірі 16,65 кв.м. на одну особу
Відповідно до висновку №845 щодо технічної можливості поділу (виділу) із спільної часткової власності об`єкта нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 наданого ФОП ОСОБА_6 виділити фактично частки в натурі кожному співвласнику в квартирі АДРЕСА_2 неможливо.
З огляду на вказане частка відповідача у спірній квартирі є незначною, що відповідно, позбавляє його можливості раціонально користуватися та розпоряджатися своєю часткою, не порушуючи при цьому права інших співвласників. 
Позивачами внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Полтавській області сума грошових коштів у розмірі 198 240 грн., що відповідає вартості 1/5 частки квартири, що підтверджується квитанцією № 0.0.3800550765.1.
На виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду від 29.05.2025 року ГУНП в Полтавській області Полтавське РУП ВП №1 надано відомості, що ОСОБА_3 , виїхав за межі України, 06.04.2021 року та не мешкає за адресою АДРЕСА_3 з 2021 року з моменту виїзду за кордон.
У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
У ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Принцип непорушності права власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Права власника квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, розпоряджатись ним на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності передбачено, що квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.
Судом встановлено, що виділення відповідачу в натурі належної йому 1/5 частини спірної квартири є неможливим, спірна квартира є неподільною.
Також вставнолено, що між сторонами відсутнє погодження щодо спільного володіння та користування спірною квартирою.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною 3 вказаної норми встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним (таким, яке можна поділити без втрати цільового призначення майна). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Аналогічна позиція визначена у постанові Верховного суду України у справі за №6-37цс13, а саме, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Із роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Згідно з п.7 цієї Постанови, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.
Вимоги про встановлення порядку користування спірною квартирою не заявлені.
У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.
У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності зазначено, що оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватись ним.
На підставі аналізу доказів у справі суд дійшов до висновку, що частка відповідача ОСОБА_3 спірній квартирі є незначною, сторони не можуть проживати в одній квартирі, тому право відповідача на належну йому частку слід припинити, стягнувши в його користь компенсацію вартості частки, що внесена позивачами на депозитний рахунок, та визнати за позивачами право власності на належну відповідачу частку у спільній власності у спірній квартирі, оскільки є доведеним, що спільне володіння та користування сторін спірною квартирою є неможливим, можливість реального поділу квартири між сторонами та виділ належної відповідачу частки у виді повноцінного самостійного житла відсутня.
На думку суду, таке припинення права власності не завдасть шкоди відповідачу.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жодних доказів, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на 1/5 частку у квартирі може завдати істотної шкоди його інтересам та інтересам членів його сім`ї, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, відповідачем суду не надано.
Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також усі обставини даної справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, дослідивши матеріали цивільної справи, враховує наступне.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Так як позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивачів слід стягнути 1982,40 грн. судового збору, сплаченого при поданні позову до суду.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 49, 77, 78, 80, 81, 82, 137, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
вирішив:
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку та про визнання права власності на частку квартири - задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_3 на 1/5 частку у спільному майні – квартирі за адресою АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 із 1/5 частки, що належалу ОСОБА_3 . 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/10 частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 із 1/5 частки, що належала ОСОБА_3 . 
Виплатити ОСОБА_3 з депозитного рахунку Шевченківського районного суду міста Полтави, відкритого в Державній казначейській службі України, грошові кошти у розмірі 198240 гривень, внесені як компенсацію вартості 1/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 1982,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , . АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий.

Суддя:       О.І.Шевська