П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/37988/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В.,
– Вербицька Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року про відмову у забезпеченні позову по справі за адміністративним позовом Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича до Дисциплінарної комісії Приватних виконавців, Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 до Дисциплінарної комісії Приватних виконавців, Міністерства юстиції України, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформлене протоколом № 91 від 08.08.2025 року, прийняте за результатом розгляду подання Ради приватних виконавців України від 25.06.2025 № 963/01-14, в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця;
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №2297/7 від 01.11.2025 року «Про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення», в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця;
- зобов`язати Міністерство юстиції України видати наказ про поновлення діяльності приватного виконавця Качурки В.В. та внести відповідну інформацію до Єдиного реєстру приватних виконавців України.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року судом відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 262 КАС України.
19 листопада 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича про забезпечення позову, в якій заявник просив суд вжити заходи забезпечення адміністративного позову шляхом:
- зупинення дії наказу Міністерства юстиції України № 2297/7 від 01.11.2025 року «Про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення», в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця;
- зобов`язання Міністерства юстиції України поновити діяльність приватного виконавця Качурки В.В. на час розгляду справи № 420/37988/25 та внести відповідну інформацію до Єдиного реєстру приватних виконавців України. 
В обґрунтування зазначеної заяви вказано, що невжиття заходів задля зупинення дії оскаржуваного наказу, а також задля поновлення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. на час розгляду справи № 420/37988/25, очевидно може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , на захист яких було подано адміністративний позов, стане неможливим, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позовних вимог по справі за адміністративним позовом Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 до Дисциплінарної комісії Приватних виконавців, Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу у повному обсязі та вжити заходів до забезпечення позову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. у справі № 420/37988/25.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що діяльність у сфері примусового виконання рішень є єдиним джерелом доходу ОСОБА_1 , водночас введення в дію рішення Дисциплінарної комісії та внесення Міністерством юстиції України до Єдиного реєстру приватних виконавців відповідної інформації призведе до тимчасової втрати позивачем такого права. Апелянт вказує, що зупинення діяльності виконавця може призвести до переривання вже розпочатих процедур, спрямованих на примусове виконання судових рішень, а також посилається на укладення позивачем для забезпечення своєї діяльності низки довгострокових господарських договорів із надавачами різноманітних послуг, а також трудових договорів із найманими працівниками. Крім того, апелянт звертає увагу, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював правову позицію щодо можливості застосування заходів до забезпечення позову шляхом зупинення дії акту індивідуальної дії у справах щодо визнання його протиправним та скасування.
Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заяви про забезпечення позову, оскільки не довів та документально не підтвердив існування обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам, що унеможливило б захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі. Крім того, за висновками суду, зміст заяви позивача про забезпечення позову також не дає достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому якось ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у разі його ухвалення на користь заявника, оскільки спірне рішення уважатиметься скасованим з моменту набрання судовим рішенням законної сили.
Вирішуючи спірне питання в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
Відповідно до вимог частини 1 статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову.
Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:
- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачем за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Відповідно до частини 2 статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС).
Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
При цьому колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права, викладені зокрема у постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року (справа №826/9263/17).
Згідно пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних 
Відповідно до частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що для вжиття заходів забезпечення позову необхідні поважні підстави та обґрунтування таких підстав належними доказами.
Як вбачається з матеріалів справи, заява про забезпечення позову була подана в рамках оскарження правомірності, зокрема, наказу Міністерства юстиції України №2297/7 від 01.11.2025 року «Про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення», в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця.
При цьому, у заяві про забезпечення позову позивач просить суд зупинити дію наказу Міністерства юстиції України № 2297/7 від 01.11.2025 року «Про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення», в частині застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця.
Таким чином, забезпечення позову шляхом, про який просить апелянт, без визначення судом жодних строкових обмежень такої заборони, може вважатися вирішенням спору по суті.
Колегія суддів зауважує, що вищевказані вимоги є предметом розгляду справи по суті, а тому, встановлення обставин законності наказу Міністерства юстиції України №2297/7 від 01.11.2025 року та його оцінка повинна бути надана судом з урахуванням доказів та посилань, якими обґрунтовує відповідач свої заперечення та пояснення інших учасників справи, при розгляді справи по суті.
У цьому контексті суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що зупинення дії оскаржуваного в адміністративному позові рішення за своїм характером буде фактично вирішенням вказаного спору по суті до прийняття судом рішення, що не відповідає завданням правового інституту забезпечення позову.
Водночас, апеляційний суд зазначає, що позивач жодними належними та допустимими доказами не обґрунтовує, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо неможливості відновлення порушених прав позивача у разі задоволення позовних вимог, оскільки згідно з абзацом 5 пункту 3 розділу II Порядку формування і ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 №2431/5, при внесенні до Єдиного реєстру відомостей про рішення суду про скасування рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців щодо накладення на приватного виконавця дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення або припинення його діяльності та наказу, яким його введено в дію таке рішення, стан діяльності приватного виконавця повертається до стану, який діяв до прийняття цього рішення.
Пунктом 4 вказаного Порядку визначено, що безпосереднє унесення відомостей до Єдиного реєстру забезпечується структурним підрозділом Міністерства юстиції України, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів.
Отже, набрання судовим рішенням законної сили, яким скасовано рішення Дисциплінарної комісії при Міністерстві юстиції України про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця і наказу Міністерства юстиції України, яким його введено в дію, є підставою для останнього внести до Єдиного реєстру приватних виконавців України відповідні відомості про скасування відповідного дисциплінарного стягнення.
У випадку застосування зупинення діяльності позивача у сфері примусового виконання рішень, останній не позбавлений права на працю та має право здійснювати діяльність, яка не стосується дій у вказаній сфері, що спростовує доводи позивача стосовно фактичного позбавлення його відповідачем можливості отримання позивачем доходу.
При цьому, можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено в майбутньому. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 6 лютого 2019 року у справі № 826/13306/18.
Щодо укладення позивачем для забезпечення своєї діяльності низки довгострокових господарських договорів із надавачами різноманітних послуг суд зазначає, що відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Таким чином, у разі визнання протиправним відповідного акту суб`єкта владних повноважень, особа має право заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди, пов`язаної у тому числі із реальними збитками внаслідок невиконання договорів.
Посилання апелянта на висновки Верховного Суду, які наведено у постановах від 14.12.2021 року у справі № 240/16920/21, від 13.07.2022 року у справі № 240/26736/21, від від 15.04.2022 року у справі № 440/6755/21, не є релевантними обставинам даної справи. Зокрема, у межах вказаних справ основними видами діяльності суб`єктів господарювання було здійснення роздрібної торгівлі підакцизними товарами, щодо яких видавались відповідні ліцензії, однак у даній справі такі обставини не мають місця.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. Разом з тим, за умови відсутності належних, допустимих та достатніх доказів настання події, яка спричинить порушення прав заявника, посилання на відсутність ефективного захисту його прав є неспроможними.
Разом із тим, дослідивши матеріали справи, колегія суддів також не вбачає очевидної протиправності оскаржуваного рішення, при цьому встановлення наявності/відсутності підстав для прийняття оспорюваного рішення відповідача є можливим лише під час розгляду справи по суті на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин у справі.
Таким чином, Одеський окружний адміністративний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про застосування заходів забезпечення позову.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,- 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року – залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року про відмову у забезпеченні позову по справі за адміністративним позовом Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В`ячеслава Вікторовича до Дисциплінарної комісії Приватних виконавців, Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька