ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6860/25 Справа № 172/615/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників, цивільну справу №172/615/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - Романенка Михайла Едуардовича на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Битяка І.Г.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до Васильківського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» посилається на те, що 26 червня 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду №200054150 щодо кредитування, відповідно до умов якої банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 24350 грн. зі встановленим строком користування з 26 червня 2014 року по 25 червня 2019 року, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти у строк встановлений договором та сплатити відсотки за користування кредитом.
20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071, проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за зазначеним кредитним договором.
Станом на 10 березня 2025 року заборгованість відповідача становить 44051,03 грн., яка складається з: 14591,34 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 29459,69 грн. – заборгованість за процентами. Крім цього, позивач нарахував суму збитків з урахуванням 3% річних в сумі - 3968,21 грн., суму збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в сумі - 20478,02 грн.
Також зазначає, що кредитор з об`єктивних причин був позбавлений можливості звернутися до суду в межах строку позовної давності через тривалий судовий процес у справі №910/11298/16, яка розглядалася Господарським судом міста Києва за позовом ПАТ «Банк Михайлівський» (ухвалою Господарського суду від 03 вересня 2020 року замінено на правонаступника - ТОВ «Діджи Фінанс») до ТОВ «ФК «Плеяда», ТОВ «ФК «Фагор», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про застосування наслідків нікчемності договору факторингу від 19 травня 2016 року №1905, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ФК «Плеяда», визнання недійсним договору факторингу від 20 травня 2016 року №1, укладеного між ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор».
Предметом спору у справі №910/11298/16 була приналежність права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Банк Михайлівський» та позивальника, які були предметом договору відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року, укладеним між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс». І лише на початку 2023 року в результаті примусового виконання постанови суду позивачем були отримані оригінали документів, а саме: кредитних договорів, щодо яких право вимоги відступлено на підставі договору від 20 липня 2020 року.
Окрім цього звертає увагу суду на наявність підстави для поновлення строку позовної давності – поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), у зв`язку з чим строки позовної давності було продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин відповідно до п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ. 
Також звертає увагу, що до об`єктивних причин звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, позивач виокремлює введення воєнного стану на території України та рішення Ради суддів України, які носять рекомендаційний характер і де зазначено про заборону скорочувати чи прискорювати будь-які форми судочинства і по можливості процесуальні строки продовжувати щонайменше до кінця воєнного стану.
У зв`язку з чим просив суд поновити строк позовної давності для подання позову до суду, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №200054150 від 26 червня 2014 року у загальному розмірі 68497,26 грн., яка складається із: 44051,03 грн. - сума заборгованості; сума 3% річних - 3968,21 грн., сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в сумі - 20478,02 грн., а також понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову до суду та витрати на правову допомогу.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ТОВ «Діджи Фінанс» – Романенко М.Е. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржене рішення ухвалене у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск строків позовної давності.
Вказує, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500. Тобто з березня 2020 року строки позовної давності продовжені.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 
Відповідно до розділу «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Окрім того, згідно розділу «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 19, за змістом якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Крім того, в позовній заяві ТОВ «Діджи Фінанс» також просило суд першої інстанції поновити строк позовної давності, пославшись на приналежність права вимоги за вищезазначеними кредитними договорами які були предметом договору відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року, укладеним між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» було предметом спору у справі №910/11298/16.
Вказував, що лише на початку 2023 року оригінали вищезазначених документів були отримані ТОВ «Діджи Фінанс» та саме наявність тривалого судового спору щодо приналежності права вимоги кредитору, в деяких випадках за частиною кредитних договорів призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності, в межах якого суд має право задовольнити позовні вимоги кредитора (за умови що боржник клопотатиме перед судом про застосування такої позовної давності), що в свою чергу також є підставою для його поновлення/не застосування судом позовної давності, оскільки кредитор з об`єктивних причин був позбавлений можливості звернутись до суду в межах такого строку (ч.5 ст.267 ЦКУ).
Стверджує, що фактична відсутність документів, які стосуються угоди щодо кредитування (анкета боржника, надані ним ідентифікаційні дані, що свідчать про виявлення сторони інтересу в укладенні такої угоди та інших документів, які свідчать про наявність правовідносин щодо кредитування між боржником та банком) унеможливлювала реалізацію прав позивача на звернення до суду із захистом своїх власних інтересів.
У зв`язку з чим просив рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» в повному обсязі.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 26 червня 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №200054150. Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику прибуткову платіжну картку з бажаним кредитним лімітом 4000 грн. у формі відновлювальної кредитної лінії.
Відповідно до довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту строк користування продуктом «Прибуткова картка + Кредитка (не іменна) становить 5 років, тобто з 26 червня 2014 року по 25 червня 2019 року. Орієнтовна сукупна вартість кредиту становить 24307,90 грн.
20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» на підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року набуло право вимоги за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі право грошової вимоги до позичальника ОСОБА_1 відповідно до кредитного договору №200054150 від 26 червня 2014 року.
Станом на 10 березня 2025 року заборгованість відповідача становить 44051,03 грн., яка складається з: 14591,34 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 29459,69 грн. – заборгованість за процентами. 
Крім цього, позивач нарахував суму збитків з урахуванням 3% річних в сумі - 3968,21 грн., суму збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в сумі - 20478,02 грн.
Представник відповідача заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс», суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо погашення кредиту, ПАТ «Банк Михайлівський» мав право від дня завершення строку кредиту, 26 червня 2019 року, та протягом наступних трьох років, звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак, вказаним правом не скористався.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Відповідно до ч.1 ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 ст.599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.
Згідно з частиною 2 статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.
Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У справі встановлено, 26 червня 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду №200054150 щодо кредитування. Відповідно до умов кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 24350 грн. зі встановленим строком користування з 26 червня 2014 року по 25 червня 2019 року, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти у строк встановлений договором та сплатити відсотки за користування кредитом.
23 травня 2016 року, згідно з рішенням Правління НБУ України №14/БТ ПАТ “Банк Михайлівський” віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №812 розпочато процедуру виведення ПАТ “Банк Михайлівський” з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації.
20 липня 2020 року ТОВ “Діджи Фінанс”, набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ “Банк Михайлівський” на підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071 проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ “Банк Михайлівський”, в тому числі і за кредитним договором №200054150.
Приналежність права вимоги за вищезазначеними кредитними договорами, які були предметом договору відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року укладеним між ПАТ “Банк Михайлівський” та ТОВ “Діджи Фінанс” було предметом спору у справі №910/11298/16 Північного апеляційного господарського суду за позовом ТОВ “Діджи Фінанс” до ТОВ “ФК “Плеяда”, ТОВ “ФК “Фагор”, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; Національного банку України про застосувати наслідки нікчемності договору факторингу від 19 травня 2016 року №1905 укладеного між ПАТ “Банк Михайлівський” та ТОВ “ФК “Плеяда”, визнання недійсним договору факторингу від 20 травня 2016 року №1, укладеного між ТОВ “ФК “Плеяда” та ТОВ “ФК “Фагор”.
Постановою Північного апеляційного господарського суду у справі №910/11298/16 від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16 визначено зокрема: - застосувати наслідки нікчемності договору факторингу від 19 травня 2016 року №1905, а саме: зобов`язати ТОВ “ФК “Плеяда” передати ТОВ “Діджи Фінанс” документи, отримані ним від ПАТ “Банк Михайлівський” згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року №1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року №1 і №2 - зобов`язати ТОВ “ФК “Фагор” передати ТОВ “Діджи Фінанс” документи, отримані ним від ПАТ “Банк Михайлівський” згідно договору факторингу від 19 травня 2016 року №1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року №1 і №2.
Оригінали документів, а саме кредитних договорів, щодо яких право вимоги відступлено на підставі договору від 20 липня 2020 року не були передані ТОВ “Діджи Фінанс”.
На примусове виконання постанови Господарського суду міста Києва у справі №910/11298/16 від 01 липня 2021 року за заявою ТОВ “Діджи Фінанс” від 12 серпня 2021 року, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. відкрито ВП №66483131 щодо ТОВ ТОВ “ФК “Плеяда” та від 12 серпня 2021 року відкрито ВП №66491947 щодо ТОВ “ФК “Фагор”.
Лише на початку 2023 року оригінали вищезазначених документів були отримані ТОВ “Діджи Фінанс”, про що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень №66483131 та №66491947.
Заборгованість позивачем розрахована станом на дату укладання договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року між ПАТ “Банк Михайлівський” та ТОВ “Діджи Фінанс” і зафіксована у додатку до договору - реєстрі кредитних договорів та становить 44051,03 грн., яка складається з: 14591,34 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 29459,69 грн. – заборгованість за процентами. Позивачем також на суму заборгованості нараховано три відсотки річних в сумі - 3968,21 грн. та інфляційні втрати - 20478,02 грн. за період з 10 березня 2022 року по 10 березня 2025 року.
Таким чином ТОВ “Діджи Фінанс” просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №200054150 від 26 червня 2014 року у загальному розмірі 68497,26 грн., яка складається із: 44051,03 грн. - сума заборгованості; 3968,21 грн. - сума 3% річних; 20478,02 грн. - сума інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлено, що 26 червня 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду №200054150 щодо кредитування та отримання відповідачем кредитних коштів, що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку.
Таким чином, позовні вимоги ТОВ “Діджи Фінанс” в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №200054150 від 26 червня 2014 року у сумі 44051,03 грн., яка складається з: 14591,34 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 29459,69 грн. – заборгованість за процентами, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно стягнення з відповідача трьох відсотків річних та збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.625 ЦК України є два самостійні елементи компенсації за прострочення грошового зобов`язання: 3% річних від простроченої суми та індексація боргу відповідно до встановленого індексу інфляції.
Три відсотки річних - це визначена законом плата за користування боржником чужими грошовими коштами. На відміну від штрафних санкцій, які мають карну природу та застосовуються як засіб впливу на боржника за порушення зобов`язання, 3% річних від простроченої суми мають компенсаційний характер.
Інфляційні втрати (індексація) спрямовані на відшкодування кредиторові знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Механізм індексації забезпечує збереження купівельної спроможності грошової суми, що належить кредиторові, на рівні, який був у момент порушення грошового зобов`язання.

У постанові від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24 Велика Палата Верховного Суду визначила, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора.
Ключовою характеристикою є те, що ці суми нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум. Це означає, що об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора на їх стягнення, без необхідності доказування вини боржника або причин затримки.
За загальним правилом, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові роз`яснила, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року (дата набрання чинності Законом про продовження строків під час карантину), то строк звернення до суду було: спочатку продовжено на період дії карантину до 30 червня 2023 року; надалі продовжено на період дії воєнного стану до 29 січня 2024 року; з 30 січня 2024 року перебіг строку зупинено на період дії воєнного стану. Отже, кредитори можуть сьогодні звертатися до суду з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за весь період прострочення, без обмеження останніми трьома роками, за умови, що позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року.
У даній справі строк дії кредитного договору тривав по 25 червня 2019 року, а трирічний строк позовної давності - 25 червня 2022 року.
Враховуючи, що позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року (дата набрання чинності Законом про продовження строків під час карантину), позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних у розмірі 3968,21 грн. та збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в сумі - 20478,02 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно строків позовної давності колегія суддів зазначає.
Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача адвокат Атаманюк І.Л. у травні 2025 року звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування до правовідносин сторін строку позовної давності (а.с.56-58). Як зазначено вище, строк дії кредитного договору до 25 червня 2019 року.
Постановою Кабінету Міністрів України “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2“ від 11 березня 2020 року №211 (із наступними змінами і доповненнями) встановлено карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27 червня 2023 року “Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2” з 1 липня 2023 року в Україні завершилася дія карантину та режиму надзвичайної ситуації у зв`язку з пандемією коронавірусу.
Тобто строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжено на строк дії такого карантину, а саме: з 12 березня 2020 року по 01 липня 2023 року.
У зв`язку з військовою агресією проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон набрав чинності 17 березня 2022 року.
Законом України від 08 листопада 2023 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Із вказаними позовними вимогами у цій справі ТОВ “Діджи Фінанс” звернулися до суду у березні 2025 року, тобто в межах строку позовної давності, який зупинявся, оскільки час, який минув з моменту введення воєнного стану, не враховувався при обчисленні строку позовної давності.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, про задоволення позовних вимог ТОВ “Діджи Фінанс” і стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №200054150 від 26 червня 2014 року у сумі 68497,26 грн., яка складається із: 44051,03 грн. - сума заборгованості (14591,34 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 29459,69 грн. – заборгованість за процентами); сума 3% річних - 3968,21 грн., сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 20478,02 грн.
Відповідно пунктів 3 та 4 частина 1 статі 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Щодо витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.
Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Водночас суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

В позовній заяві представник позивача просив стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом в суді першої інстанції. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу було надано: копію договору про надання правничої допомоги №26 від 15.02.2024 року, детальний опис робіт, згідно яких витрати понесені позивачем на правничу допомогу у суді першої інстанції складають 7000 грн. - за складання позовної заяви.

Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах неодноразово заначала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності наданих адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною, навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
З огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, ціну позову, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 3000 грн., що відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності.
Також з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір 2422,40 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 3633,60 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - Романенка Михайла Едуардовича - задовольнити.
Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2025 року у цивільній справі №172/615/22 - скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (ЄДРПОУ 42649746) заборгованість за кредитним договором №200054150 від 26 червня 2014 року у сумі 68497 (шістдесят вісім тисяч чотириста дев`яносто сім) грн. 26 коп., яка складається із: 44051,03 грн. - сума заборгованості (14591,34 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 29459,69 грн. – заборгованість за процентами); сума 3% річних - 3968,21 грн., сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 20478,02 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (ЄДРПОУ 42649746) 2422,40 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції; 3633,60 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, а разом 9056 (дев`ять тисяч п`ятдесят шість) грн. 00 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Судді: