УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 638/8649/17
провадження № 51 - 1939 ск 23
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду 
Верховного Суду у складі:
головуючої                          ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року та Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,
встановила:
Ухвалою  Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК, у зв`язку із закінченням строку давності, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року ухвалу місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати оскаржувані судові рішення й призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначають, що відсутня головна умова для застосування ст. 49 КК - вироку, що вступив у законну силу, а отже відсутні підстави для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
Вважають, що суд першої інстанції, постановляючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК, безпідставно залишив їх цивільний позов без розгляду, оскільки згідно з положеннями статей 129, 326 КПК, визначено вичерпний перелік підстав, з яких заявлений позов залишається без розгляду, і будь-яких інших підстав бути не може.
Зазначають, що у недотримання положень ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції не перевірив доводів їх апеляційної скарги та не навів мотивів, з яких ухвалу суду першої інстанції залишив без зміни.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
За ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Невідкладність вирішення клопотання пов`язана із тим, що суд, встановивши наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, ухвалює рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриває провадження у справі. Ця норма, як і положення ст. 49 КК є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.
Як слідує зі змісту оскаржуваних ухвал, ОСОБА_6 обвинувачувався, зокрема, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК, які вчинено 19 березня 2013 року та 22 березня 2013 року відповідно. Вказані кримінальні правопорушення, відповідно до ст. 12 КК є кримінальним проступком та тяжким злочином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК та десять років у разі вчинення тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК.
У ході підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 суд першої інстанції розглянув клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 364 КК на підставі ст. 49 цього Кодексу та закриття кримінального провадження у цій частині. При цьому   ОСОБА_6 вказав, що усвідомлює наслідки та надає згоду на закриття кримінального провадження, а сторона обвинувачення не заперечувала проти звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, доказів вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення чи ухилення від досудового розслідування або суду не надано.
Місцевий суд, встановивши, що з часу скоєння (13 березня та 22 березня 2013 року) по час розгляду судом клопотання минуло понад 10 років, звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності  за  ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 364  КК через закінчення строку давності, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу, а кримінальне провадження закрив в цій частині на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Згідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.
Ураховуючи положення ч. 4 ст. 286 КПК, суд першої інстанції розглянув вищезазначене клопотання невідкладно, не з`ясовуючи при цьому обставини, установлені під час кримінального провадження, та не перевіряючи їх доказами у порядку статей 347-363 цього Кодексу.
Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05.04.2021 у справі № 328/1109/19, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч. 1 ст. 49 КК диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
З огляду на вказане, місцевий суд при вирішенні клопотання обвинуваченого про звільнення  його від кримінальної відповідальності обґрунтовано виходив саме з обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, та, встановивши передбачені законодавством підстави для звільнення від кримінальної відповідальності, ухвалив відповідне рішення.
При розгляді апеляційної скарги потерпілих, суд апеляційної інстанції перевірив доводи їх скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу залишив без задоволення, а ухвалу місцевого суду без зміни. 
Що стосується тверджень потерпілих про тривалий судовий розгляд, неодноразове відкладення судових засідань з різних причин, що в результаті призвело до спливу строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, то наведене не може впливати на обов`язок суду закрити кримінальне провадження, як це визначено ст. 49 КК, за наявності передбачених для цього законом підстав.
Згідно зі ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Статтею 129 КПК передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.  
Згідно з усталеною судовою практикою характер і розмір шкоди з`ясовується при розгляді кримінального провадження по суті.
У випадку закриття провадження судом цивільний позов не розглядається, а вимоги позивача про відшкодування шкоди у цьому випадку можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, як це передбачено ч. 7 ст. 128 КПК, про що також було вказано в ухвалі місцевого суду.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зважаючи на зміст поданої касаційної скарги, не встановлено.
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та   наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.                                                                                                         
Ухвали місцевого та апеляційного судів є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 372, 419 КПК.
Що стосується прохання потерпілих про передачу касаційної скарги на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до ч. 5 ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
З огляду на приписи даної норми, питання про передачу касаційної скарги на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у тому числі за проханням учасника судового провадження, може бути вирішене судом касаційної інстанції лише після відкриття касаційного провадження, якщо в ході касаційного розгляду буде встановлено, що провадження містить виключну правову проблему. Однак передбачені законом підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року та Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                            ОСОБА_3