ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року	Львів	Справа № 260/8763/25 пров. № А/857/55760/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року про залишення позову без розгляду, головуючий суддя – Гаврилко С.Є., постановлена у м. Ужгород, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2025 року позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДМС України, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 02.10.2025 року №3-дв “Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у виді догани.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року позовну заяву після відкриття провадження у справі залишено без руху на підставі статті 171 частини 13 КАС України. 
Для усунення виявлених після відкриття провадження недоліків адміністративного позову позивачу необхідно було подати мотивовану заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду. 
28 листопада 2025 року позивач на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху надав суду заяву про поновлення строку звернення до суду, відповідно до якої зазначив, що в період з 07 жовтня 2025 року по 11 жовтня 2025 року, з 12 жовтня 2025 року по 16 жовтня 2025 року, з 27 жовтня 2025 року по 31 жовтня 2025 року та з 01 листопада 2025 року по 07 листопада 2025 року, а також з 08 листопада 2025 року по 11 листопада 2025 року перебував у стані тимчасової непрацездатності, що перешкоджало позивачеві вчасно звернутися із даним позовом до суду. Окрім того вказав, що копію оскаржуваного наказу отримав 30 жовтня 2025 року.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу - залишено без розгляду.
Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржена ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповністю досліджені обставини справи, просить зазначену ухвалу скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що строк звернення до суду пропущено ним з поважних причин, відтак у суду були всі наявні підстави для його поновлення.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Приймаючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 171 КАС суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.
Відповідно до частини шостої статті 161 КАС у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
За змістом частини першої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною другою статті 122 КАС для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Статтею 78 Закону України "Про державну службу" передбачено, що рішення про накладення дисциплінарного стягнення може бути оскаржено державними службовцями до суду. Скарга подається протягом 10 календарних днів після одержання державним службовцем копії наказу (розпорядження) про накладення дисциплінарного стягнення.
Наслідки пропущення строків звернення до суду визначені статтею 123 КАС.
Частиною першою, третьою статті 123 КАС передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.4 ст.123 КАС України).
Таким чином, наведеними вище правовими нормами встановлено, що суд першої інстанції зобов`язаний з`ясувати в кожному випадку чи адміністративний позов подано у строк, установлений законом, а якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Із змісту адміністративного позову та матеріалів справи видно, що позивач звернувся в суд із цим адміністративним позовом 30.10.2025 року та оспорює наказ Державної міграційної служби України від 02.10.2025 року №3-дв “Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у виді догани”.
В поданій заяві про поновлення пропущеного строку позивач зазначив, що в період з 07 жовтня 2025 року по 11 жовтня 2025 року, з 12 жовтня 2025 року по 16 жовтня 2025 року, з 27 жовтня 2025 року по 31 жовтня 2025 року та з 01 листопада 2025 року по 07 листопада 2025 року, а також з 08 листопада 2025 року по 11 листопада 2025 року перебував у стані тимчасової непрацездатності, що перешкоджало позивачеві вчасно звернутися із даним позовом до суду
Колегія суддів зазначає, що медичні документи, такі як довідка про перебування на лікуванні або листок тимчасової непрацездатності, є офіційними документами, що підтверджують стан здоров`я особи, і мають юридичну силу, доки інше не буде встановлено компетентним органом в установленому Законом порядку. Крім того, суд не може підміняти собою фаховий медичний висновок, наданий уповноваженим медичним закладом або лікарем, зокрема робити припущення про ступінь фізичної чи інтелектуальної спроможності особи у визначений період, оскільки це виходить за межі судових повноважень.
Більше того, висновок про перебування особи на лікарняному сам по собі є достатнім доказом, який підтверджує об`єктивну неможливість особи виконати певні юридично значимі дії в період хвороби.
Колегія суддів звертає увагу, що право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, громадських об`єднань та посадових осіб.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі «Делькур проти Бельгії» висловлена позиція, що в демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
Колегія суддів також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 04.12.1995 р. по справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Таким чином, хоча право доступу до суду і не є абсолютним, це право не повинно обмежуватись таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.
Крім цього, в матеріалах справи наявний адвокатський запит про ознайомлення представником позивача з матеріалами дисциплінарного провадження від 21.10.2025 року.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку поведінку позивача не можна назвати пасивною та тривалою, оскільки позивачем вживались заходи для майбутнього захисту свого порушеного права.
Приймаючи оскаржену ухвалу з підстав пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції не врахував незначний проміжок часу пропущеного строку, наявних причин поважності пропуску строку звернення до суду, активною поведінкою позивача щодо, та не навів з цього приводу відповідних обґрунтувань, що призвело до передчасних і необґрунтованих висновків.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі №320/14843/23 від 24.01.2024, надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів також враховує, що згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У рішенні від 04.12.1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлені гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ до суду був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 справа “Меньшакова проти України” (Заява №377/02) пункт 52 “Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі “право на суд”, яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на “розгляд” спору судом (див., наприклад, рішення у справі “Кутіч проти Хорватії” (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)”.
У справі “Мушта проти України” (Заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви без розгляду, чим допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року про залишення позову без розгляду у справі №260/8763/25 – скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич