КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
24 грудня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/17401/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В., 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Марченко Поліни Вікторівни, в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Подільського районного суду міста Києва у складі судді Захарчук С. С.
від 22 вересня 2025 року
у цивільній справі № 758/13275/25 Подільського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації,
про встановлення факту утримання дитини, визначення розміру аліментів,
В С Т А Н О В И В:
В серпні 2025 року позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просив встановити юридичний факт утримання ОСОБА_1 малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом регулярного перерахування коштів на спільний банківський рахунок, з якого здійснюються витрати на потреби дитини з урахуванням банківських виписок, як підтвердження, а також визначити фіксований розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000 грн щомісячно, до досягнення нею повноліття, із подальшою індексацією відповідно до вимог чинного законодавства України.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто її разом з доданими до неї матеріалами ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду адвокат Марченко П. В., в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. Вважає, що ухвала Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року про визнання позовної заяви неподаною та її повернення є необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції підійшов до вирішення питання про відкриття провадження з надмірним формалізмом, чим порушив право позивача на доступ до правосуддя, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Скаржник звертає увагу на те, що на виконання ухвали про залишення позову без руху від 02 вересня 2025 року ним було подано заяву про усунення недоліків у встановлений судом строк, до якої долучено докази доплати судового збору та надано уточнення. Апелянт наголошує, що вимога суду щодо надання додаткового обґрунтування розміру аліментів у сумі 5 000 грн на стадії відкриття провадження є передчасною, оскільки оцінка достатності доказів та обґрунтованості вимог належить до компетенції суду під час розгляду справи по суті, а не на етапі прийняття позовної заяви. 
Позивач стверджує, що виконав вимоги пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, виклавши обставини справи та додавши наявні докази (квитанції, виписки), а оцінка їх переконливості виходить за межі повноважень суду на цій стадії. 
Стосовно зауваження суду про відсутність відомостей щодо наявності або відсутності електронного кабінету, апелянт вказує на технічну неможливість виконання цієї вимоги у спосіб, якого вимагає суд, оскільки функціонал системи «Електронний суд» не містить окремого поля для таких даних. Апелянт звертає увагу, що подання позову через підсистему «Електронний суд» автоматично підтверджує наявність кабінету у позивача, а направлення копії позову відповідачу засобами поштового зв`язку свідчить про відсутність у останнього електронного кабінету, що було зрозумілим з матеріалів справи. 
Скаржник посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі № 990/114/23 та практику Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості надмірного формалізму, який перешкоджає реальному доступу до суду. Апелянт резюмує, що суд безпідставно застосував частину 3 статті 185 ЦПК України, оскільки недоліки були фактично усунуті, а дії суду позбавили його можливості захистити права дитини.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу інші учасники не скористались.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції до електронного суду ОСОБА_1 та його адвокату Марченко П. В., звітом про доставку вихідної кореспонденції на електрону пошту адвокату Марченко П. В., звітом про доставку вихідної кореспонденції до електронного суду Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, а також рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 . 
Дослідивши матеріли справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу від 22 вересня 2025 року про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не усунув недоліки, визначені в ухвалі від 02 вересня 2025 року, у встановлений судом строк. Суд зазначив, що позивачем порушено вимоги пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України, оскільки у позовній заяві (та уточненнях до неї) відсутня пряма вказівка на наявність або відсутність електронного кабінету в учасників справи. Крім того, суд дійшов висновку про невиконання вимог пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, вказавши, що позивачем не викладено достатніх обставин та не надано переконливих доказів на обґрунтування вимоги про стягнення аліментів у фіксованому розмірі 5 000 грн. 
Із такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних підстав.
Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Реалізація цього права не може бути заблокована через формальні недоліки, які не перешкоджають суду зрозуміти суть вимог та визначити учасників справи.
Суд першої інстанції помилково застосував положення пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України як безумовну підставу для повернення позову. Метою даної норми є забезпечення можливості надсилання судових викликів та повідомлень в електронній формі. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява була сформована та подана через систему «Електронний суд». 
Колегія суддів звертає увагу на приписи абзацу 4 частини 8 статті 14 ЦПК України, згідно з якими, якщо Кодексом встановлено вимогу зазначення у змісті процесуального документа відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету, особа, яка подає до суду відповідний процесуальний документ в електронній формі через електронний кабінет, звільняється від обов`язку зазначення відповідних відомостей. 
Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04) наголосив на принципі «належного урядування», згідно з яким ризик будь-якої помилки державного органу, включаючи судові органи, повинен покладатися на саму державу, і такі помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Крім того, у справі «Дія 97 проти України» (Diya 97 v. Ukraine, заява № 19164/04) Суд вказав, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, і сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані судом.
Позивач, подаючи позов через підсистему «Електронний суд», правомірно очікував, що суд застосує норми частини 8 статті 14 ЦПК України та не вимагатиме від нього вчинення дій (дублювання відомостей про кабінет), від яких закон його прямо звільнив. Ігнорування судом цієї норми є порушенням принципу правомірних очікувань та покладанням на позивача негативних наслідків помилкового тлумачення закону самим судом.
Оскільки позивач подав позов через електронний кабінет, він був звільнений від обов`язку зазначати ці відомості в тексті заяви в силу прямої вказівки закону. 
Суд першої інстанції, залишаючи позов без руху ухвалою від 02.09.2025, а згодом повертаючи його ухвалою від 22.09.2025, послався на недостатнє обґрунтування вимоги про стягнення аліментів у розмірі 5 000 грн (п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України). 
Колегія суддів наголошує, що поняття «предмет позову» і «підстави позову» не слід ототожнювати з «доведеністю позову». Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 квітня 2020 року (справа № 761/41071/19), незгода суду з наведеним у позовній заяві обґрунтуванням або сумнів у достатності доказів не є підставою для визнання заяви неподаною. Оцінка того, чи достатньо наданих квитанцій та розрахунків для задоволення вимоги саме у розмірі 5 000 грн, здійснюється судом виключно на стадії розгляду справи по суті (статті 76-80, 263 ЦПК України). На етапі відкриття провадження суд має лише перевірити наявність викладу обставин, а не їх доведеність. Позивач зазначив підставу (потреба дитини в утриманні) та надав наявні у нього докази, чим виконав вимоги процесуального закону.
Європейський суд з прав людини у рішеннях «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (від 28.10.1998) та «Белле проти Франції» (від 04.12.1995) вказав, що право на доступ до суду не може бути ілюзорним. Надто суворе тлумачення процесуальної норми (надмірний формалізм) позбавляє заявників права доступу до суду. Повернення позову з наведених судом першої інстанції підстав є непропорційним обмеженням права на судовий захист інтересів дитини.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції безпідставно застосував частину 3 статті 185 ЦПК України, оскільки позивач усунув недоліки, які реально перешкоджали відкриттю провадження (сплатив судовий збір), а інші зауваження суду носили формальний характер, суперечили прямим нормам закону щодо функціонування ЄСІТС або стосувалися суті спору, що є неприпустимим на стадії прийняття заяви.
Відповідно до статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Отже доводи апеляційної скарги підлягають задоволенню, ухвала Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року - скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Марченко Поліни Вікторівни, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов