Справа № 305/3944/25

Закарпатський апеляційний суд

ПО С ТА Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.02.2026 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Феєр І. С., за участю захисника-адвоката Курінського О. Г., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді у режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/871/25 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Курінського О. Г. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 28.11.2025.
Цією постановою:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та на підставі ст. 36 цього Кодексу на нього накладено адміністративне стягнення у межах санкції ч. 2 ст. 204-1 КУпАП у виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605 грн 60 коп. судового збору.
З протоколів про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 356171, ЗхРУ № 356170 від 16.09.2025 та постанови судді від 28.11.2025 вбачається, що 16.09.2025 близько 16 год 50 хв в рамках кримінального провадження за ч. 3 ст. 332 КК України, спільною міжвідомчою групою у складі ПОРВ (з м.д.н.п. Ділове), ПОРВ (з м.д.н.п. Тячів) СКП Рахівського та Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській області, 4 відділом 6 управління ДВКР СБУ та прикордонним нарядом «Група реагування» в ході проведення контролю за вчиненням злочину у контрольованому прикордонному районі на напрямку прикордонного знаку № 302, на відстані близько 20000 метрів до державного кордону, на околиці населеного пункту Водиця (територія Великобичківської об`єднаної територіальної громади Рахівського району Закарпатської області) було виявлено та затримано ОСОБА_1 , який спільно з трьома громадянами України здійснив спробу перетинання державного кордону з України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України групою осіб, чим порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України».
Крім того, під час затримання ОСОБА_1 спільно з чотирма громадянами здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця ДПСУ під час безпосереднього виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із охороною державного кордону України, а саме: вдався до втечі та неодноразово повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду «Група реагування» старшого лейтенанта ОСОБА_3 зупинити протиправні дії відмовився виконувати, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу України».

-2-

В апеляційній скарзі захисник-адвокат Курінський О. Г. просить постанову судді від 28.11.2025 скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. У постанові суду першої інстанції не визначено, яким саме способом ОСОБА_1 вчинив спробу перетинання державного кордону поза пунктами пропуску, у чому полягали його конкретні дії, спрямовані на перетин кордону, і яким саме чином ці дії відповідали передбаченим законом ознакам правопорушення. Ні з тексту постанови, ні з матеріалів справи не випливає, що ОСОБА_1 рухався у напрямку державного кордону, мав визначений маршрут використовував карти, треки або будь-яке технічне забезпечення для перетину. ОСОБА_1 затриманий за двадцять кілометрів від кордону, а в його речах відсутні будь-які предмети чи документи, які хоча б опосередковано могли свідчити про підготовку або намір перетину. ОСОБА_1 не мав при собі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що саме по собі унеможливлює перетин через пункт пропуску і суперечить припущенню про наявність у нього реального плану виїзду. У матеріалах справи не зафіксовано жодної безпосередньої дії, що могла б бути кваліфікована як спроба перетину кордону. Намір, якщо він і мав місце, не утворює складу адміністративного правопорушення без сукупності реальних, спрямованих на досягнення результату дій. Відсутність таких дій унеможливлює висновок про об`єктивну сторону складу правопорушення. Суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, послався на рапорт, довідку про виникнення обстановки, пояснення, що ніби то були надані ОСОБА_1 , але не містять його підпису, а також на документи, які суперечать один одному. Суд обмежився лише поверхневим формулюванням про те, що правопорушення вчинено групою осіб, але не встановив жодних даних щодо узгодженості дій між особами, спільності умислу, наявності будь-якого взаємозв`язку між ними або факту взаємного сприяння у реалізації спільного плану. Формальне одночасне перебування людей у певному місці не є доказом групового характеру дій і не підтверджує кваліфікуючі ознаки, передбачені ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Суд не визначив зміст законної вимоги, яку ОСОБА_1 ніби то не виконав. У матеріалах справи немає даних про те, ким така вимога була висловлена, чи мали ці особи повноваження вимагати її виконання, чи пред`являли вони службові посвідчення, за яких обставин вимога була зроблена, чи усвідомлював ОСОБА_1 її зміст. Рапорт і протокол суперечать один одному щодо предмета вимоги, часу та обставин її виловлювання. Відсутність визначеної законної вимоги виключає можливість кваліфікації діяння за ст. 185-10 КУпАП, а відсутність доказів «злісності» невиконання такої вимоги свідчить про те, що склад правопорушення відсутній.
Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 на розгляд справи щодо нього не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, відомостей про поважність причин неявки не надав. За змістом ст. 294 КУпАП неявка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на апеляційний розгляд справи, не перешкоджає проведення судового засідання. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , що не може розцінюватись як порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП. При цьому враховується думка захисника, який не заперечувала проти розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 

-3-

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника-адвоката Курінського О. Г., який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані по справі докази, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга захисника-адвоката Курінського О. Г. задоволенню не підлягає, з таких підстав.
Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_1 належним чином дотримані.
Частиною другою статті 185-10 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, вчиненні групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене частиною першою вказаної статті.
Частиною другою статті 204-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підроблених документів чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою зазначеної статті.
Згідно ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, протоколами про вилученні речей і документів, а також іншими вказаними у ній засобами і документами.

-4-

Протоколами про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 356171 та № 256170 від 16.09.2025 встановлено, що 16.09.2025 близько 16 год 50 хв в рамках кримінального провадження за ч. 3 ст. 332 КК України, спільною міжвідомчою групою у складі ПОРВ (з м.д.н.п. Ділове), ПОРВ (з м.д.н.п. Тячів) СКП Рахівського та Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській області, 4 відділом 6 управління ДВКР СБУ та прикордонним нарядом «Група реагування» в ході проведення контролю за вчиненням злочину у контрольованому прикордонному районі на напрямку прикордонного знаку № 302, на відстані близько 20000 метрів до державного кордону, на околиці населеного пункту Водиця (територія Великобичківської об`єднаної територіальної громади Рахівського району Закарпатської області) було виявлено та затримано ОСОБА_1 , який спільно з трьома громадянами України здійснив спробу перетинання державного кордону з України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України групою осіб, чим порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України». Крім того, під час затримання ОСОБА_1 спільно з чотирма громадянами здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця ДПСУ під час безпосереднього виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із охороною державного кордону України, а саме: вдався до втечі та неодноразово повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду «Група реагування» старшого лейтенанта ОСОБА_3 зупинити протиправні дії відмовився виконувати, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу України».
Всупереч доводів апеляційної скарги, викладені у протоколах про адміністративні правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10 та ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, підтверджуються й протоколом про адміністративне затримання від 16.09.2025, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 16.09.2025, поясненнями ОСОБА_1 , рапортом заступника начальника ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип В) ОСОБА_4 , довідкою про виникнення обстановки на ділянці відповідальності ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 », витягом з книги прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » щодо результатів виконання плану охорони державного кордону в період з 13 по 20 год 16.09.2025, витягом зі списку особового складу книги прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».
Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні в ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, а також ст. 34 Закону України «Про державну прикордонну службу України» та його винуватість у вчиненні передбачених ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП адміністративних правопорушень.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусового підписання протоколів та дачі пояснень.
Також апеляційним судом не встановлено будь-яких даних, які би давали підстави вважати, що заступник начальника ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип В) ОСОБА_4 , був упередженим при складанні щодо ОСОБА_1 протоколів за ознаками передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративних правопорушень, що в нього були підстави для фальсифікації протоколів чи обмови останнього у вчиненні адміністративних правопорушень, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, – у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.
-5-

Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що вищевказаний інспектор прикордонної служби діяв саме у межах наданих йому повноважень.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні дані, які можуть свідчити про те, що дії уповноважених осіб прикордонної служби при затриманні ОСОБА_1 та при оформленні відносно нього матеріалів адміністративних правопорушень, були незаконними та протиправними. У матеріалах справи немає відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами про незаконність дій працівників прикордонної служби щодо нього, або оскаржував такі дії у встановленому законом порядку. Відтак доводи апеляційної скарги щодо незаконних та протиправних дій уповноважених осіб державної прикордонної служби відносно ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції до уваги не беруться, оскільки вони не обґрунтовані і нічим не підтверджені.
З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що в ході розгляду справи суд першої інстанції дав невірну оцінку наявним доказам, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність у діях ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинені ним адміністративні правопорушення. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує те, що в апеляційній скарзі відсутні посилання на конкретні докази та обставини, які б підтверджували вказані доводи апеляційної скарги та спростовували б висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.
Твердження сторони захисту про те, що наміру перетинати державний кордон ОСОБА_1 не мав, апеляційний суд не приймає до уваги з огляду на те, що наявні у матеріалах справи докази беззаперечно свідчать про порушення ОСОБА_1 вимог cт. 9, 12 Закону України «Про державний кордон Украйни» від 04.11.1991, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП за вказаних у протоколі обставин.
Зокрема, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був затриманий на відстані 20000 метрів від лінії державного кордону на напрямку 302 прикордонного знаку, на околиці н.п. Водиця (територія Великобичківської територіальної громади Рахівського району Закарпатської області), за спробу незаконного перетинання державного кордону України в Румунію, поза межами встановлених пунктів пропуску. Затримання цих осіб, в тому числі і ОСОБА_1 , відбувалося спільною міжвідомчою групою у складі ПОРВ (з м.д.н.п. Ділове), ПОРВ (з м.д.н.п. Тячів) СКП Рахівського та Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській області, 4 відділом 6 управління ДВКР СБУ та прикордонним нарядом «Група реагування» в ході проведення контролю за вчиненням злочину в рамках кримінального провадження № 12025071140000375 від 03.09.2025.
Аналіз встановлених обставин справи свідчить про те, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на спробу перетнути поза пунктами пропуску державний кордон України, у складі групи осіб.
Твердження захисника про те, що пояснення ОСОБА_1 не містять його підпису, а відтак не можуть слугувати доказом у справі, не заслуговують на увагу з тих підстав, що вони оцінюються в сукупності з іншими доказами наявними в матеріалах справи. Крім того, протоколи про адміністративні правопорушення ЗхРУ № 356171 та № 256170 від 16.09.2025, мітять власноручні підписи ОСОБА_1 , зокрема і про те, що його пояснення додані окремо до справи по адміністративне правопорушення. 
-6-
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 намагався здійснити спробу незаконного перетину державного кордону України саме поза пунктами пропуску, що і свідчить про порушення ним вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» та вчинення дій, за які передбачена відповідальність ст. 204-1 КУпАП.
При цьому, апеляційний суд констатує, що матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 вчинив спробу незаконного перетину державного кордону поза межами пункту пропуску спільно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які Рахівським районним судом визнані винуватими у вчиненні адміністративних правопорушень та притягнуті до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1, ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.
Разом з тим, у підтвердження доводів про відсутність у ОСОБА_1 умислу на незаконний перетин державного кордону, сторона захисту в апеляційній скарзі не вказує та не надала будь-яких доказів про те, якою саме була мета перебування ОСОБА_1 у місці, де його було затримано.
Проаналізувавши зміст складених щодо ОСОБА_1 протоколів, апеляційним судом встановлено, що такі повною мірою відповідають вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки у них відображені всі необхідні й передбачені цієї нормою відомості.
При цьому, в апеляційній скарзі не наведено жодних мотивів у підтвердження доводів про невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у визначеному розмірі, яке, на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Правильно застосовано судом і ст. 36 КУпАП, згідно з якою, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом, стягнення накладається в межах санкції встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, у даному випадку, саме з врахуванням санкції ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.
Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а подана захисником-адвокатом Курінським О. Г. апеляційна скарга – без задоволення.
При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу, у тому числі про витребування доказів чи виклику свідків, не заявлялось.

-7-

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Курінського О. Г. залишити без задоволення, а постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 28.11.2025 щодо ОСОБА_8 , - без змін. 
Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя