ПОСТАНОВА                                                          
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 357/10050/22
провадження № 61-5927св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,        Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком», Акціонерне товариство «Гоу Інвест Аг», Акціонерне товариство «Гоу Ост Інвест АГ»,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - Пєвцової Олени Петрівни та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до              ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» (далі - ТОВ «Євротранстелеком»), Акціонерного товариства «Гоу Інвест Аг» (далі - АТ «Гоу Інвест Аг»), Акціонерного товариства «Гоу Ост Інвест АГ» (далі - АТ «Гоу Ост Інвест АГ») про стягнення заборгованості за договором позики.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 23 лютого 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений договір позики № 2, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 4 895 540 грн, що станом на дату укладення цього правочину за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 200 000,00 дол. США, строком до 20 жовтня 2021 року. На підтвердження отримання вищевказаних коштів ОСОБА_2 видав розписку від 23 лютого 2020 року
Цього ж дня на забезпечення виконання вказаних зобов'язань між        ОСОБА_6 як позичальником, ОСОБА_2 як боржником та            ТОВ «Євротранстелеком», АТ «Гоу Інвест Аг», АТ «Гоу Ост Інвест АГ» як поручителями укладений договір поруки № 2, згідно з пунктом 1.1 якого останні поручилися перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за договором позики від 23 лютого 2020 року № 2.
20 травня 2021 року між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2021 року  № 2-Ц, відповідно до пункту 1 якого первісний кредитор відступив йому, як новому кредитору, право грошової вимоги за вищевказаними договорами позики та поруки від 23 лютого 2020 року № 2.
21 жовтня 2021 року він вручив боржнику та поручителям претензії з вимогами повного погашення заборгованості за договором позики, однак станом на день пред'явлення цього позову зазначені вимоги відповідачами залишилися не виконаними.
З огляду на те, що відповідно до умов пункту 2 договору позики від 23 лютого 2020 року № 2 повернення боргу повинно бути здійснено у грошовій формі - національній валюті України - гривні станом на день повернення позики або за погодженням з позикодавцем у доларах США за курсом НБУ, сума боргу станом на дату пред'явлення позову становить 7 313 720,00 грн, що за курсом НБУ36,5686 грн за 1 долар США станом на 26 жовтня 2022 року становить 200 000,00 дол. США.
Крім того, згідно з умовами пункту 6 договору позики від 23 лютого 2020 року    № 2 за прострочення повернення позики позичальник зобов`язався сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, яка прострочена, за кожен день прострочення, а також суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми у порядку статті 625 ЦК України, що в загальному розмірі з основною сумою боргу, за його розрахунком, становить 10 386 745,96 грн.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно              з ОСОБА_2 , ТОВ «Євротранстелеком», АТ «Гоу Інвест Аг», АТ «Гоу Ост Інвест АГ» на його користь заборгованість за договором позики від 23 лютого 2020 року № 2 у загальному розмірі 10 386 745,96 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2024 року у складі судді Кошель Б. І. позов  ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ТОВ «Євротранстелеком», АТ «Гоу Інвест Аг», АТ «Гоу Ост Інвест АГ» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 лютого 2020 року № 2 у розмірі 9 095 913,53 грн.У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, щов матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 виконав взяті на себе зобов`язання та повернув у повному обсязі позивачу кошти в обумовлений договором позики строк, а тому дійшов висновку про стягнення солідарно з ОСОБА_2  та поручителів: ТОВ «Євротранстелеком», АТ «Гоу Інвест Аг», АТ «Гоу Ост Інвест АГ», на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 23 лютого 2020 року № 2 у розмірі            9 095 913,53 грн. 
 
Відхиляючи посилання ТОВ «Євротранстелеком» на те, що товариство                              не уповноважувало будь-яку особу на укладення від імені товариства договору поруки від 23 лютого 2020 року № 2 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 2, суд першої інстанції зазначив, що преюдиційною постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 січня 2024 року у справі № 346/5502/22 за позовом ТОВ «Євротранстелеком» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, установлено факт укладення договору поруки від 23 лютого 2020 року № 2 ТОВ «Євротранстелеком», від імені якого на підставі довіреності № 20/08/2021-Д діяв ОСОБА_3 . При цьому у вказаній справі ТОВ «Євротранстелеком» оспорювало довіреність № 23/08/2021-Д, а не довіреність № 20/08/2021-Д, на підставі якої ОСОБА_3 від імені ТОВ «Євротранстелеком» уклав договір поруки                       від 23 лютого 2020 року № 2 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 2.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення             з відповідачів інфляційних втрат у розмірі 1 290 832,43 грн, суд першої інстанції виходив із того, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту                    в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, так як втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України та Верховного Суду. 
 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник                                     ТОВ «Євротранстелеком» - Андросович Г. С. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
 
Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційну скаргу подав ОСОБА_1 , в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції           в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів інфляційних втрат у розмірі 1 290 832,43 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову в цій частині.
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, також апеляційну скаргу подав представник особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 - адвокат Святненко С. В., в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Крім того, 24 лютого 2025 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло два клопотання представника ОСОБА_4 - адвоката         Пєвцової О. П. про залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , яке обґрунтовано тим, що 03 грудня 2024 року між          ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений договір відступлення права вимоги (цесії) № 03-12-2024, за умовами якого ОСОБА_1 відступив       ОСОБА_4 право грошової вимоги до відповідачів за договором позики.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційні скарги                 ТОВ «Євротранстелеком» та ОСОБА_3 задоволено частково. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2024 року скасовано.
Ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 лютого 2020 року № 2 у розмірі 9 095 913,53 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні вимог до поручителів, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що преюдиційною постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 січня 2024 року у справі № 346/5502/22 за позовом    ТОВ «Євротранстелеком» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними установлено факт укладення договору поруки від 23 лютого 2020 року № 2 ТОВ «Євротранстелеком», від імені якого на підставі довіреності № 20/08/2021-Д діяв ОСОБА_3 . 
Суд першої інстанції не врахував, що постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 346/5502/22 (провадження № 61-2231св24) касаційну скаргу ТОВ «Євротранстелеком» задоволено частково, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 січня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Отже, обставини, встановлені у наведеній справі, не можуть бути преюдиційними у цій справі.
 
Установивши, що відповідач ТОВ «Євротранстелеком» у суді першої інстанції заявив про наявність сумніву щодо підписання договору поруки, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції мав задовольнити клопотання відповідача та витребувати оригінал такого доказу з метою усунення будь-яких сумнівів щодо доведення відповідної обставини. Апеляційний суд, враховуючи те, що         у суді апеляційної інстанції позивач підтвердив відсутність оригіналу договору поруки, виходив із того, що відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України не може взяти до уваги копію договору поруки та не може визнати доведеною обставиною укладення договору поруки № 2 від 23 лютого 2020 року, підписаного між ОСОБА_6 (позикодавець), ОСОБА_2 (позичальник), ТОВ «Євротранстелеком» (поручитель-1), АТ «Гоу Інвест Аг» (поручитель-2) та АТ «Гоу Ост Інвест АГ» (поручитель-3), та, відповідно, не може визнати доведеною наявність у відповідачів солідарного обов`язку із ОСОБА_2 щодо повернення суми боргу, а тому дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості з поручителів.
 
Враховуючи те, що сам боржник ОСОБА_2 не оспорює договір позики № 2, відповідно до якого ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 4 895 540 грн, що станом на дату укладення вказаного договору за офіційним курсом НБУ гривні до долара США становило 200 000,00 дол. США, строком до 20 жовтня 2021 року, апеляційний суд не переглядав рішення суду першої інстанції у цій частині, а саме щодо укладення договору позики та стягнення боргу з позичальника.
 
Водночас апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення                      інфляційних втрат у розмірі 1 290 832,43 грн, оскільки умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, а тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, так як втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
 
Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2024 року безпосередньо стосується прав, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 , якого не було залучено до участі у справі, хоча він 22 квітня 2024 року звертався до суду із клопотанням про залучення його до участі у справі як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, проте суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні вказаного клопотання.
 
Залишаючи без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України клопотання представника ОСОБА_4 - адвоката Пєвцової О. П. про залучення до участі у справі ОСОБА_4 як правонаступника позивача ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що клопотання надіслане не за допомогою підсистеми «Електронний суд», а отже, заявник використав спосіб звернення до суду, не передбачений чинним процесуальним законодавством.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів
 
У травні 2025 року представник ОСОБА_4 - Пєвцова О. П.  подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - Пєвцової О. П. мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про залишення без розгляду клопотання про залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , оскільки не врахував, що 03 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 03-12-2024, за умовами якого ОСОБА_1 відступив ОСОБА_4 право грошової вимоги до відповідачів за договорами позики та поруки.
Отже, на час ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення         ОСОБА_1 вже не був належним позивачем і заборгованість відповідачів фактично існувала вже перед новим кредитором - ОСОБА_4 . Апеляційний суд зобов`язаний був визначити суб`єктний склад спору.
Установивши, що позивач є неналежним та наявність клопотання про заміну первісного позивача належним позивачем, апеляційний суд мав процесуальну можливість і необхідність здійснити його заміну, або оголосити перерву для надання додаткових доказів матеріального правонаступництва. Проте вказаних дій не вчинив і задовольнив позов, стягнувши заборгованість на користь особи, яка внаслідок матеріального правонаступництва вже втратила таке право. 
Посилається на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду щодо обов`язку суду залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи,                      а правонаступник існує. 
 
У травні 2025 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,       в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно послався на обставини, встановлені у справі № 346/5502/22, оскільки не врахував, що у вказаній справі відсутнє рішення суду, що набрало законної сили. Тоді як преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, що набрали законної сили, а не правовій оцінці таких обставин, мотивам судового рішення або позиціям учасників судового розгляду. 
Апеляційний суд неправильно застосував частину шосту статті 95 ЦПК України, оскільки не врахував, що згідно з положеннями цієї статті доказ не може братися судом до уваги лише, якщо такий доказ був витребуваний відповідно до статті 84 ЦПК України та не наданий учасником справи. Апеляційний суд                        не  врахував, що витребування у позивача оригіналу договору поруки                              від 23 лютого 2020 року № 2 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 2 судом першої інстанції не здійснювалося і в задоволенні клопотання ТОВ «Євротранстелеком» про витребування такого доказу було відмовлено. Отже, відсутні підстави для застосування частини шостої статті 95 ЦПК України, оскільки відповідний доказ судом не витребовувася й, відповідно, учасником справи такий не надався.
При цьому апеляційний суд мав можливість з власної ініціативи витребувати зазначені докази (оригінал договору поруки від 23 лютого 2020 року № 2), чого ним не було здійснено, хоча суду було відомо місцезнаходження зазначених доказів, так як він ( ОСОБА_1 ) надав докази того, що оригінали відповідних документів, у тому числі, оригінал договору поруки від 23 лютого 2020 року № 2 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 2, надіслані до Шевченківської окружної прокуратури міста Києва для приєднання до кримінальної справи. 
Апеляційний суд прийняв до розгляду і частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана у порядку частини першої статті 352 ЦПК України. Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що рішення суду першої інстанції у цій справі впливає на його права, а також його обов`язків щодо ТОВ «Євротранстелеком», АТ «Гоу Інвест Аг», АТ «Гоу Ост Інвест АГ», як особи, що зазначена підписантом від імені вказаних товариств. Проте апеляційний суд                 не звернув уваги на те, що у рішенні суду першої інстанції ні у резолютивній,                   ні у мотивувальній частині не міститься висновків про права чи інтереси            ОСОБА_3 . Навпаки, рішення суду першої інстанції стосується прав та обов`язків зазначених товариств, які мають самостійну правосуб`єктність та          є самостійними учасниками цивільних правовідносин. При цьому він, як позивач, критично ставиться до позиції ОСОБА_3 , оскільки останній діє фактично як представник юридичних осіб, захищаючи їх інтереси, та жодним чином не захищає власних інтересів, наявність яких не може обґрунтувати. 
Крім того, апеляційний суд безпідставно залишив без розгляду клопотання представника ОСОБА_4 - Пєвцової О. П. про залучення до участі у справі правонаступника позивача, так як суд зобов`язаний з`ясувати підстави процесуального правонаступництва. 
ОСОБА_1  у касаційній скарзі посилається на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні, червні 2025 року до Верховного Суду надійшли відзиви                          ТОВ «Євротранстелеком» на касаційні скарги представника ОСОБА_4 - Пєвцової О. П. та ОСОБА_1 , в яких зазначено, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а доводи касаційних скарг - безпідставними. Вважають, що правонаступництво у цій справі було штучно створено її учасниками з метою затягування розгляду справи. Ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 своєчасно не повідомили суд про укладення 03 грудня 2024 року договору цесії, хоча справа в апеляційному порядку розглядалася в чотирьох судових засіданнях: 09 березня 2024 року, 08 жовтня 2024 року, 26 листопада 2024 року та 25 лютого 2025 року. Лише 21 лютого 2025 року представник ОСОБА_4 - Пєвцова О. П., яка має зареєстрований в електронному суді особистий кабінет, на порушення вимог ЦПК України на електронну пошту апеляційного суду без накладення електронного цифрового підпису надіслала файл зі скан-копію заяви про розгляд клопотання про залучення до участі                           у справі правонаступника позивача, що є неналежним способом повідомлення. Тому апеляційний суд правомірно залишив без розгляду вказане клопотання. При цьому, ОСОБА_4 має можливість здійснити заміну кредитора його правонаступником та реалізувати своє право вимоги на будь-якій стадії процесу (на стадії касаційного оскарження, на стадії виконавчого провадження), враховуючи положення частини другої статті 55 ЦПК України. 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзя на безпідставність врахування судом апеляційної інстанції преюдиційних обставин, встановлених у справі          № 346/5502/22, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд навпаки зазначив, що обставини, встановлені у наведеній справі, не можуть бути преюдиційними у цій справі. Апеляційним судом самостійно було встановлено обставини справи, перевірено докази та надано їм належну праву оцінку. Позивач підтвердив в апеляційному суді відсутність у нього оригіналів документів, існування яких відповідач поставив під сумнів, а тому, враховуючи наявні у справі докази, суд правильно застосував положення частини шостої статті 95 ЦПК України. При цьому, з листа заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва від 14 квітня 2023 року вбачається, що оригінали зазначених документів у матеріалах кримінального провадження                 від 11 лютого 2022 року відсутні і такі до прокуратури не надходили. Позивачем не спростовано вказаної інформації. 
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскаржуване рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2024 року безпосередньо стосується прав, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 , якого не було залучено до участі у справі, хоча він 22 квітня 2024 року звертався до суду із клопотанням про залучення його до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, проте судом першої інстанції помилково було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. ТОВ «Євротранстелеком» визнавав і визнає, що у нього існують претензії до ОСОБА_3 у зв`язку із зверненням ОСОБА_1 до суду із цим позовом. Про наявність претензій ТОВ «Євротранстелеком» до ОСОБА_3 свідчить пред`явлений товариством позов у справі № 346/5502/22.
Крім того, зазначені обставини також підтверджується у справі № 346/2888/22 за позовом ТОВ «Євротранстелеком» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, який судами попередніх інстанцій задоволено, визнано недійсними довіреність від 23 лютого 2020 року № 23/02/2020-Д та договір поруки № 1 до договору позики № 23/02-20/П від 23 лютого 2020 року, включаючи третейську угоду, яка міститься у цьому договорі поруки. При цьому постановою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року (провадження                         № 61-16994св23) касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області              від 05 червня 2023 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року залишено без змін. Як у вказаній справі № 346/2888/22, так і в справі, яка переглядається, позивач не надав суду оригіналів договорів для подальшого призначення та проведення почеркознавчої експертизи, про необхідність якої заявлено товариством у разі отримання оригіналів таких документів.
 
Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ОСОБА_7 (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., від 13 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - Пєвцової О. П. ,  витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. Підставами касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ОСОБА_7 (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., від 20 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у цій справі. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У червні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ОСОБА_7 (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., від 30 червня 2025 року справу призначено до розгляду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями                      від 01 липня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - ОСОБА_7 та судді, які входять до складу колегії:         Коломієць Г. В. , Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
 
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2025 року у зв`язку                   з відставкою судді ОСОБА_7 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
 
Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 листопада      2025 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Гулейкова І. Ю., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
23 лютого 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 2, згідно з умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 4 895 540,00 грн, що станом на дату укладення цього договору за офіційним курсом НБУ гривні до долара США (24,4777 грн) становить 200 000,00 дол. США, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (за офіційним курсом НБУ гривні до долара США станом на дату повернення) у строк не пізніше 20 жовтня 2021 року.
 
За прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню        у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, яка прострочена, за кожен день прострочення, а також суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, у порядку статті 625 ЦК України (пункт 6 договору)
 
Відповідно до додатку № 1 до договору позики від 23 лютого 2023 року № 2 розписки про отримання грошових коштів ОСОБА_2 отримав від      ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 4 895 540,00 грн, що станом на дату укладення цього договору за офіційним курсом НБУ гривні до долара США (24,4777 грн) становить 200 000,00 дол. США, та зобов`язався повернути позикодавцеві за офіційним курсом НБУ гривні до долара США в день повернення у строк не пізніше 20 жовтня 2021 року.
 
Згідно з копією договору поруки від 23 лютого 2020 року № 2 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 2, укладеного між ОСОБА_2 (боржником), ТОВ«Євротранстелеком» в особі представника - ОСОБА_3., який діяв на підставі довіреності № 20/08/21-д (поручитель-1), АТ «Гоу інвест Аг» в особі члена Ради директорів з правом одноосібного підпису - ОСОБА_3 , який діяв на підставі Рішення засідання Ради директорів від 07 лютого 2018 року (поручитель-2), АТ «Гоу Ост Інвест АГ» в особі Члена правління з правом одноосібного підпису - ОСОБА_3 , який діяв на підставі Конституційного акта від 17 листопада 2009 року (поручитель-3) та ОСОБА_6 (кредитором), поручитель-1, поручитель-2 та поручитель-3 поручаються перед кредитором           з виконання обов`язку ОСОБА_2 щодо виконання останнім його зобов`язань за договором позики від 23 лютого 2020 року № 2.
 
20 травня 2021 року між ОСОБА_6 (цедент) та ОСОБА_1 (цессіонарій) укладений договір відступлення права вимоги № 2-Ц, відповідно до умов якого цедент відступив права вимоги на суму основного зобов`язання, вартість якого складає гривневий еквівалент 200 000,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ гривні до долара США станом на дату видачі позики становить 4 895 540,00 грн.
 
Відповідно до копії акта приймання-передачі документів від 20 травня 2021 року (додаток № 1 до договору відступлення права вимоги від 20 травня 2021 року № 2-Ц), ОСОБА_6 (цедент) передав ОСОБА_1 (цессіонарію) такі документи: договір позики від 23 лютого 2020 року № 2, підписаний між ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) -                   1 оригінал; розписка про отримання грошових коштів, видана ОСОБА_2 23 лютого 2020 року - 1 оригінал; договір поруки від 23 лютого 2020 року № 2, підписаний між ОСОБА_6 (позикодавець), ОСОБА_2 (позичальник), ТОВ «Євротранстелеком» (код ЄДРПОУ 31731686) (поручитель-1), АТ «Гоу інвест Аг» (країна резиденства: Швейцарія, ідентифікаційний номер: СНЕ 101.107.693) (поручитель-2) та АТ «Гоу Ост Інвест АГ» (країна резиденства: Ліхтенштейн, ідентифікаційний номер: FL-0001.521.555-1) (поручитель-3) - 1 оригінал; копія громадянського паспорта та ідентифікаційного номера позичальника ОСОБА_2 .
 
21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідачів з вимогою про повернення грошових коштів за договором позики від 23 лютого 2020 року № 2.
 
У грудні 2022 року ТОВ «Євротранстелеком» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області          від 25 серпня 2023 року у справі № 346/5502/22 позов ТОВ «Євротранстелеком» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними задоволено. Визнано довіреність № 23/08/2021-Д та договір поруки від 23 лютого 2020 року № 2 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 2 недійсними.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 січня 2024 року               у справі № 346/5502/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 25 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Євротранстелеком» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання довіреності № 23/08/2021-Д та договору поруки від 23 лютого 2020 року № 2 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 2 недійсними відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 346/5502/22 (провадження № 61-2231св24) касаційну скаргу представника                              ТОВ «Євротранстелеком» - адвоката Андросович Г. С. задоволено частково.Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 січня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , правонаступником якого              є ОСОБА_4 , задоволено частково, рішення Коломийського міськрайонного суду від 25 серпня 2023 року змінено з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
 
Постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 346/5502/22 (провадження № 61-108976св25) касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник - адвокат Бохан О. Г., задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;         2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_4 - Пєвцової О. П.                    не підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша     статті 2 ЦПК України).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги представника ОСОБА_4 -         Пєвцової О. П. про те, що апеляційний суд помилково залишив без розгляду клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_4 як правонаступника позивача ОСОБА_1 , колегія суддів виходить із такого.
 
18 жовтня 2023 року введено в дію Закон України від 29 червня 2023 року № 3200-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» (далі - Закон № 3200-IX), який був розроблений для запровадження обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів у Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі               (далі - ЄСІТС) представниками правничих професій, юридичними особами та фізичними особами-підприємцями, оскільки особи, які за законом зобов`язані зареєструвати офіційні електронні адреси в ЄСІТС, зволікають з виконанням свого обов`язку.
 
Статтею 14 ЦПК України, зокрема, передбачено, що у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система.
 
Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів.
 
Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
 
Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
 
Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.
 
Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.
 
Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом.
 
Частинами п`ятою, шостою статті 43 ЦПК України встановлено, що документи (у тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). 
 
Відповідно до пунктів 24, 25 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, який затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (далі - Положення про ЄСІТС) підсистема «Електронний суд» (далі - Електронний суд) - це підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість обміну (надсилання та отримання) документами (у тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, між користувачем цієї підсистеми та Вищою радою правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.
 
Документи (у тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо), пов`язані з розглядом справ у суді, можуть подаватися до суду в електронній формі виключно з використанням підсистеми «Електронний суд», якщо інше не визначено процесуальним законодавством чи цим Положенням.
 
Апеляційним судом установлено, що 24 лютого 2025 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло два клопотання представника ОСОБА_4 - адвоката Пєвцової О. П. про залучення до участі у справі правонаступника  ОСОБА_1 - ОСОБА_4 . 
 
Клопотання обґрунтовані тим, що 03 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії)                    № 03-12-2024, за умовами якого ОСОБА_1 відступив ОСОБА_4 право грошової вимоги до відповідачів за договором позики.
 
Відповідно до пункту 10 Положення про ЄСІТС адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої Електронні кабінети в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої Електронні кабінети в ЄСІТС у добровільному порядку.
 
Апеляційний суд також установив, що адвокат Пєвцова О. П. має зареєстрований електронний кабінет.
Отже, адвокат Пєвцова О. П., яка діє в інтересах ОСОБА_4 , могла подати заяву: 1) в письмовій формі; 2) в електронному вигляді з використанням               сервісу «Електронний суд», розміщеного за посиланням: https://cabinet.court.gov.ua/login, з попередньою реєстрацією офіційної електронної адреси (електронного кабінету).
 
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення     з процесуальних питань та наслідки недотримання таких вимог визначені                    у статті 183 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту першого частини першої статті 183 ЦПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету
 
Згідно з частиною другою статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
 
У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
 
Суд повертає заяву (клопотання, заперечення) її заявнику без розгляду також      у разі, якщо вона подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але                               не зареєструвала його.
 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що клопотання адвоката Пєвцової О. П., яка діє в інтересах ОСОБА_4 , про залучення правонаступника позивача слід залишити без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України, оскільки таке клопотання надіслане не за допомогою підсистеми «Електронний суд», а отже, заявник використав спосіб звернення до суду, не передбачений чинним процесуальним законодавством.
 
Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 (провадження № 14-48цс22) та Верховного Суду, викладеними у постановах:             від 29 вересня 2023 року у справі №127/10116/18 (провадження №61-3605св22); від 18 жовтня 2023 року у справі № 718/1782/21 (провадження № 61-1574св22); від 12 лютого 2025 рокуу справі № 944/6062/23(провадження № 61-4035св24) та інших. 
 
Зазначена судова практика з цього процесуального питання є сталою                     й незмінною.
 
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , зокрема, посилається на те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що рішення суду першої інстанції стосується прав, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 .
 
Частиною першою статті 352 ЦК України визначено, що учасники справи,                а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити                         в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
При цьому судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або     у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини                    і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
 
Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
 
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20), від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 529/690/18-ц (провадження № 61-6006св21), від 02 листопада 2021 року у справі № 314/5611/19 (провадження № 61-3829св21). 
 
Скасовуючи рішення міськрайонного суду та ухвалюючи нове, апеляційний суд, як на одну із підстав також послався на те, що оскаржуване рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2024 року безпосередньо стосується прав, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 , якого не було залучено до участі у справі.
 
Так, апеляційним судом установлено, що позивач, звертаючись до суду                   з вказаним позовом, просив стягнути заборгованість, у тому числі,                            з ТОВ «Євротранстелеком» на підставі договору поруки від 23 лютого 2020 року № 2 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 2, копія якого була долучена позивачем до матеріалів справи з відміткою «згідно з оригіналом». Зі змісту вказаної копії договору поруки вбачається, що від імені                                          ТОВ «Євротранстелеком» діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності № 20/08/21-Д, а також від імені АТ «Гоу Інвест Аг», АТ «Гоу Ост Інвест АГ» (які                                  є співзасновниками ТОВ «Євротранстелеком»), підписантом в інтересах яких         є також ОСОБА_3 як член правління на підставі рішення засідання Ради директорів від 07 лютого 2018 року АТ «Гоу Інвест Аг» та Конституційного акта від 17 листопада 2019 року АТ «Гоу Ост Інвест АГ». 
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначав, що вищевказані юридичні особи пред`являють йому претензії з тих підстав, що він не був уповноважений на підписання такого договору поруки, а його укладення завдає шкоди їхнім правам та інтересам. У зв`язку з чим він через уповноваженого представника 22 квітня 2024 року (до початку розгляду справи по суті) звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про залучення його до участі у справі                       з вищенаведених підстав як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаного клопотання, що надалі призвело до ухвалення незаконного рішення. Зазначав, що його намагаються втягнути у спірні правовідносини, прикриваючись довіреністю, якої він ніколи не отримував від                                ТОВ «Євротранстелеком». Вказував, що він ніколи не підписував ні від імені       ТОВ «Євротранстелеком», ні від імені АТ «Гоу Інвест Аг», АТ «Гоу Ост Інвест АГ» жодних договорів поруки.
 
З огляду на викладене, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову до ТОВ «Євротранстелеком»,        АТ «Гоу Інвест Аг», АТ «Гоу Ост Інвест АГ», у тому числі вважав, що оскаржуване рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2024 року безпосередньо стосується прав, інтересів та (або) обов`язків           ОСОБА_3 , якого не було залучено до участі у справі, хоча він 22 квітня           2024 року звертався до суду із клопотанням про залучення його до участі              у справі як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, проте суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні вказаного клопотання. 
 
Проте з такими висновками апеляційного суду Верховний Суд погодитися                     не може з огляду на таке.
 
Представництво є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). 
 
У справі за позовом сторони, від імені якої договір (додаткову угоду) вчиняв представник, про визнання недійсним договору (додаткової угоди), належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору (додаткової угоди),                         а не представник. 
 
Тобто представник, який підписав від імені сторони, яку він представляє, спірний договір, не є стороною такого правочину. Представник, який діє на підставі довіреності, лише створює права та обов`язки безпосередньо для довірителя. 
 
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 953/4438/23 (провадження № 61-16593св24). 
 
Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції безпосередньо                не стосується прав, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 , а тому апеляційний суд дійшов передчасного висновку про скасування рішення суду першої інстанції.
 
Отже, вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд                   є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені у повній мірі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у суді касаційної інстанцій, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_4 - Пєвцової Олени Петрівни залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                   Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                             І. Ю. Гулейков

                                                                                      Г. В. Коломієць

                                                                                      Р. А. Лідовець

                                                                                      Ю. В. Черняк