ф
ПОСТАНОВА
Іменем України
29 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 855/14/25
адміністративне провадження № А/990/18/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Желєзного І. В.,
суддів: Білак М. В., Загороднюка А. Г., Мацедонської В. Е., Соколова В. М.,
за участю:
секретаря судового засідання - Зейфман І. М.,
представниці позивача - Заяць В. В., Муханова А. І.,
представника відповідача - Бернацького П. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року (Карпушова О. В., Епель О. В., Файдюк В. В.) у справі № 855/14/25 за позовом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті до Релігійної організації «КОРЕЦЬКИЙ СВЯТО-ТРОЇЦЬКИЙ ЖІНОЧИЙ СТАВРОПІГІЙНИЙ МОНАСТИР МОСКОВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» про припинення релігійної організації,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У листопаді 2025 року Державна служба України з етнополітики та свободи совісті в порядку статті 289-9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в електронній формі засобами ЄСІТС звернулася до Шостого апеляційного адміністративного суду, як до суду першої інстанції, із позовом до Релігійної організації «КОРЕЦЬКИЙ СВЯТО-ТРОЇЦЬКИЙ ЖІНОЧИЙ СТАВРОПІГІЙНИЙ МОНАСТИР МОСКОВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ», у якому просила:
- припинити релігійну організацію «КОРЕЦЬКИЙ СВЯТО-ТРОЇЦЬКИЙ ЖІНОЧИЙ СТАВРОПІГІЙНИЙ МОНАСТИР МОСКОВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» (ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ 13993497), зареєстровану 23.12.2003 року за адресою: Україна, 34700, Рівненська обл., Рівненський р-н, місто Корець, вул. Київська, будинок 56, в результаті ліквідації.
- передати майно, кошти та інші активи, що перебувають у власності релігійної організації «КОРЕЦЬКИЙ СВЯТО-ТРОЇЦЬКИЙ ЖІНОЧИЙ СТАВРОПІГІЙНИЙ МОНАСТИР МОСКОВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» (ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ 13993497), зареєстрованої 23.12.2003 року за адресою: Україна, 34700, Рівненська обл., Рівненський р-н, місто Корець, вул. Київська, будинок 56, крім культового, у власність держави.
- призначити ліквідатором Заступника Голови Державної служби України з етнополітики та свободи совісті з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Вернера Ігоря Євгенійовича.
- визначити строк для подання вимог кредиторів два місяці з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.
- копію рішення, що набрало законної сили, надіслати державному реєстратору відділу адміністративних послуг Державної служби України з етнополітики та свободи совісті (адреса 01001, Україна, м. Київ, пров. Музейний, буд. 12).
Короткий зміст рішення суду попередньої інстанції та його обґрунтування
2. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року позовну заяву Державної служби України з етнополітики та свободи совісті залишено без руху.
Установлено Державній службі України з етнополітики та свободи совісті строк для усунення недоліків позовної заяви до 20 листопада 2025 року.
Попереджено позивача про те, що у випадку неусунення недоліків позовної заяви, вона буде повернута, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
3. Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 24 листопада 2025 року позовну заяву Державної служби України з етнополітики та свободи совісті повернув позивачеві.
4. Надаючи оцінку посиланням позивача на положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо позовних вимог про припинення релігійної організації за рішення суду та подальшого призначення комісії з припинення релігійної організації (ліквідаційна комісія), колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зауважила, що не вбачає підстав для прийняття їх у якості усунення недоліків позовної заяви в цій частині, оскільки такими роз`ясненнями позивач не довів належність цих вимог до юрисдикції адміністративного суду, зокрема, для спростування безпідставності об`єднання позовних вимог. Разом з тим, позивачем не було подано уточнюючого позову, чи заяви про зменшення позовних вимог.
5. Шостий апеляційний адміністративний суд також зазначив, що пунктом 2 позовних вимог Державної служби України з етнополітики та свободи совісті визнано передати майно, кошти та інші активи, що перебувають у власності відповідача, крім культового, у власність держави. При цьому позивачем для можливого застосування статті 245 КАС України не було зазначено вичерпного переліку майна, коштів та інших активів, зокрема, не відокремлено культове майно, яке відповідно до цієї статті не підлягає передачі.
6. За висновком Шостого апеляційного адміністративного суду з наданих пояснень позивача вбачається, що Державною службою України з етнополітики та свободи совісті було самостійно об`єднано в одне провадження позовні вимоги, що належить розглядати у порядку цивільного та адміністративного судочинства. Водночас згідно з частиною четвертою статті 172 КАС України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
7. Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду звернула увагу, що позивачу надавався час для уточнення позовних вимог, проте позивачем, зокрема, не наведено такого Закону, який би допускав об`єднання таких вимог в одне провадження, які належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. КАС України не передбачає можливості розгляду Шостим апеляційним адміністративним судом позову, у якому об`єднано вимоги, що належить розглядати за правилами різної юрисдикції.
8. Підсумовуючи вищенаведене та враховуючи недоведеність позивачем на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху наявності підстав звернення до Шостого апеляційного адміністративного суду з вимогами щодо ліквідаційної процедури, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви в повному обсязі, що потягло порушення правил об`єднання позовних вимог.
9. При цьому Шостий апеляційний адміністративний суд звернув увагу, що повернення позовної заяви не є перешкодою для звернення до суду у разі дотримання імперативних положень процесуального закону щодо об`єднання позовних вимог установлених статтею 172 КАС України. Отже, Державна служба України з етнополітики та свободи совісті не позбавлена права повторно звернутися до суду з позовом в порядку статті 289-9 КАС України, який, з урахуванням висновків цієї ухвали, буде відповідати положенням КАС України.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
10. Не погоджуючись із ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду, Державна служба України з етнополітики та свободи совісті звернулася до Верховного Суду з апеляційною скаргою, у якій зазначила, що, повертаючи позовну заяву позивачу та відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд фактично вирішив справу по суті, ігноруючи повністю підставу позову, а саме: виявлення порушень відповідачем норм встановлених Законом України від 23 квітня 1991 року № 987-XII «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Законом 987-XII), а саме пункту 8 частини другої статті 16 щодо діяльності релігійної організації, керівний центр якої знаходиться поза межами України.
11. На переконання скаржника, суд в ухвалі про залишення позову без руху упереджено вважав, що у Державної служби України з етнополітики та свободи совісті - центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, відсутні повноваження звертатися до суду з позовною заявою про припинення релігійної організації у порядку статті 289-9 КАС України.
12. Державна служба України з етнополітики та свободи совісті зазначила, що вважає, що дії суду в цьому випадку містять ознаки надмірного формалізму, тобто негативного оціночного поняття, яке означає безумовну вимогу дотримуватися процедур, визначених законодавством, у ситуації, за якої негативні наслідки поступаються принципу розумності (доцільності, раціональності).
13. Скаржник указав, що позивач у поясненнях, поданих на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху зазначив про відсутність припису відносно відповідача про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації, складеного відповідно до статті 30 Закону 987-XII, оскільки вважає його винесення недоцільним та невиконуваним. Оцінку зазначеному має дати суд при розгляді позовної заяви по суті позовних вимог після відкриття провадження у справі. Проте суд позбавив позивача цієї можливості, повернувши позовну заяву.
14. Державна служба України з етнополітики та свободи совісті вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, і прийняті передчасно на етапі вирішення питання про відкриття провадження. Як і вимога суду про те, що позивачем не було зазначено вичерпного переліку майна, коштів та інших активів, зокрема, не відокремлене культове майно, яке відповідно до статті 245 КАС не підлягає передачі в дохід держави. В ухвалі Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року про залишення без руху позовної заяви Державної служби України з етнополітики та свободи совісті не було зазначено про необхідність надати суду вичерпний перелік майна. Тому що до позову додано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07 серпня 2025 року № 438602196, яка визначає перелік нерухомого майна (будівель та земельних ділянок), власником якого є відповідач та яке підлягає передачі у власність держави у разі задоволення позову.
15. На думку скаржника, процедура припинення релігійної організації не врегульована нормами Цивільного процесуального кодексу України, а лише нормами КАС України. Тому помилковими є висновки суду щодо безпідставності об`єднання заявлених позовних вимог в одне провадження.
16. На підставі викладеного скаржник просить скасувати ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року у справі № 855/14/25 та направити справу для продовження розгляду до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Позиція інших учасників справи
17. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що Шостий апеляційний адміністративний суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, водночас апеляційна скарга не спростовує висновків Шостого апеляційного адміністративного суду.
18. На переконання відповідача, позивачем не було усунуто недоліки позовної заяви, не подано уточнювального позову, чи заяви про зменшення позовних вимог. Крім того, для можливого застосування статті 245 КАС України, позивачем не було зазначено вичерпного переліку майна, коштів та інших активів, зокрема, не відокремлене культове майно, яке відповідно до цієї статті не підлягає передачі.
19. Відповідач вважає, що позивач об`єднав в одне провадження позовні вимоги, що належить розглядати в порядку цивільного та адміністративного судочинства, отже, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду прийшла до правильного висновку, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви в повному обсязі, що потягло порушення правил об`єднання позовних вимог.
20. У зв`язку із викладеним, відповідач просить залишити апеляційну скаргу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті без задоволення, а ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року - без змін.
Рух апеляційної скарги
21. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 08 грудня 2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної служби України з етнополітики та свободи совісті на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року у справі № 855/14/25.
22. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду 17 грудня 2025 року закінчено підготовчі дії і призначено справу № 855/14/25 до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ КАСАЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
23. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
24. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
25. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
26. На підставі положень пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
27. Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
28. За пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
29. Адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ (пункт 3 частини першої статті 4 КАС України).
30. За пунктом 5 цієї частини статті як адміністративне судочинство розуміють діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом.
31. Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
32. Статтею 289-9 визначені особливості провадження у справах за адміністративними позовами про припинення релігійної організації.
33. Частиною першою цієї статті визначено, що дія положень цієї статті поширюється на розгляд адміністративних справ про припинення релігійної організації, передбаченої законом.
Право звернутися з адміністративним позовом про припинення релігійної організації має центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, або орган, уповноважений здійснювати реєстрацію статуту (положення) відповідної релігійної організації.
34. Як убачається з матеріалів справи, Державна служба України з етнополітики та свободи совісті в порядку статті 289-9 КАС України звернулася до Шостого апеляційного адміністративного суду, як до суду першої інстанції, із позовом до Релігійної організації «КОРЕЦЬКИЙ СВЯТО-ТРОЇЦЬКИЙ ЖІНОЧИЙ СТАВРОПІГІЙНИЙ МОНАСТИР МОСКОВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ», у якому просила:
1. Припинити релігійну організацію «КОРЕЦЬКИЙ СВЯТО-ТРОЇЦЬКИЙ ЖІНОЧИЙ СТАВРОПІГІЙНИЙ МОНАСТИР МОСКОВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» (ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ 13993497), зареєстровану 23.12.2003 року за адресою: Україна, 34700, Рівненська обл., Рівненський р-н, місто Корець, вул. Київська, будинок 56, в результаті ліквідації.
2. Передати майно, кошти та інші активи, що перебувають у власності релігійної організації «КОРЕЦЬКИЙ СВЯТО-ТРОЇЦЬКИЙ ЖІНОЧИЙ СТАВРОПІГІЙНИЙ МОНАСТИР МОСКОВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» (ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ 13993497), зареєстрованої 23.12.2003 року за адресою: Україна, 34700, Рівненська обл., Рівненський р-н, місто Корець, вул. Київська, будинок 56, крім культового, у власність держави.
3. Призначити ліквідатором заступника Голови Державної служби України з етнополітики та свободи совісті з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Вернера Ігоря Євгенійовича.
4. Визначити строк для подання вимог кредиторів два місяці з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.
5. Копію рішення, що набрало законної сили, надіслати державному реєстратору відділу адміністративних послуг Державної служби України з етнополітики та свободи совісті (адреса 01001, Україна, м. Київ, пров. Музейний, буд. 12).
35. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року позовну заяву Державної служби України з етнополітики та свободи совісті залишено без руху.
Установлено Державній службі України з етнополітики та свободи совісті строк для усунення недоліків позовної заяви до 20 листопада 2025 року.
Попереджено позивача про те, що у випадку неусунення недоліків позовної заяви, вона буде повернута, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
36. У вказаній ухвалі від 10 листопада 2025 року Шостий апеляційний адміністративний суд указав, що:
- позивачу слід уточнити, чи виносився припис відносно відповідача про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації, що є відповідно до статті 30 Закону № 987-XII обов`язковим до виконання, та чи був виконаний відповідачем;
- обґрунтувань щодо позовних вимог 3-5 у відповідності до норм КАС України, позовна заява не містить, як і не наведено жодної іншої норми Закону, яка б стверджувала про підсудність даних вимог адміністративному судочинству. Крім того, позивач просить призначити ліквідатором заступника Голови Державної служби України з етнополітики та свободи совісті з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Вернера Ігоря Євгенійовича, проте не зазначено, що чому, на їх думку, склад ліквідаційній комісії має бути сформовано саме з працівників позивача, як і не надано доказів того, що Вернер Ігор Євгенійович, взагалі є працівником позивача та має такі повноваження. Також в позовній заяві відсутні обґрунтування щодо повноважень адміністративного суду визначати строк для подання вимог кредиторів. Отже, позивачу слід уточнити, на які норми Закону він посилається як на підставу звернення до суду з такими позовними вимогами;
- позивачу слід уточнити, яким саме пунктом Положення про Державну службу України з етнополітики та свободи совісті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 812 (далі - Положення № 812) чи якою іншою нормою Закону визначено повноваження Державної служби України з етнополітики та свободи совісті звертатися до суду з позовною заявою про припинення релігійної організації у порядку статті 289-9 КАС України.
37. На виконання вказаної ухвали, щодо права звертатись до суду із цим позовом, Державна служба України з етнополітики та свободи совісті, зокрема, послалась на абзац двадцятий статті 30 та пункт 8 частини другої статті 16 Закону № 987-XII.
38. Щодо призначення ліквідатором заступника голови Державної служби України з етнополітики та свободи совісті з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Вернера І. Є. із числа представників Державної служби України з етнополітики та свободи совісті, позивач указав, що Вернер І. Є. 03 червня 2025 року призначений на вказану посаду та виконує свої обов`язки. Позивач також зазначив, що ліквідатором має бути працівник Державної служби України з етнополітики та свободи, оскільки згідно з Положенням № 812 Державна служба України з етнополітики та свободи совісті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері релігії, корінних народів України, національних меншин (спільнот) України. Крім того позивач послався на статтю 105 ЦК України, частини четверту та п`яту статті 16 Закону № 987-XII, приписи пункту 2 частини першої статті 25 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV), а також частину другу статті 91 ЦК України.
39. Повертаючи позовну заяву Державній службі України з етнополітики та свободи совісті, Шостий апеляційний адміністративний суд, зокрема указав, що позивачем було самостійно об`єднано в одне провадження позовні вимоги, що належить розглядати у порядку цивільного та адміністративного судочинства, що потягло порушення дотримання імперативних положень процесуального закону щодо об`єднання позовних вимог установлених статтею 172 КАС України.
40. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не погоджується з такими висновками Шостого апеляційного адміністративного суду з огляду на таке.
41. Відповідно до частини першої статті 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
42. Згідно із частиною четвертою цієї статті не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
43. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам (частина п`ята 172 КАС України).
44. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку щодо неможливості об`єднання в одне провадження позовних вимог, які належить розглядати за правилами різної підсудності.
45. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
46. Відповідно до частини першої статті 28 Закону України від 17 березня 2011 року № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон № 3166-VI) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
47. Згідно із абзацом двадцятим статті 30 Закону № 987-XII центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, забезпечує проведення державної політики щодо релігій і церкви шляхом звернення до суду з позовом про припинення релігійної організації у випадках, встановлених законом.
48. Статтею 245 КАС України визначено повноваження суду при вирішенні справи.
49. Пунктом 8-2 частини другої вказаної статті передбачено, що в разі задоволення позову суд може прийняти рішення про припинення релігійної організації, передбаченої статтею 289-9 цього Кодексу, та передачу майна, коштів та інших активів, що перебувають в її власності, крім культового, у власність держави.
50. За змістом частини першої статті 289-9 КАС України дія положень цієї статті поширюється на розгляд адміністративних справ про припинення релігійної організації, передбаченої законом.
Право звернутися з адміністративним позовом про припинення релігійної організації має центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, або орган, уповноважений здійснювати реєстрацію статуту (положення) відповідної релігійної організації.
51. На підставі пункту 1 Положення № 812 Державна служба України з етнополітики та свободи совісті (ДЕСС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері релігії, корінних народів України, національних меншин (спільнот) України.
52. Таким чином, Державна служба України з етнополітики та свободи совісті є центральним органом виконавчої влади, яка відповідно до абзацу двадцятого статті 30 Закону № 987-XII забезпечує проведення державної політики щодо релігій і церкви шляхом звернення до суду з позовом про припинення релігійної організації у випадках, встановлених законом.
53. Відповідно до частини третьої статті 16 Закону № 987-XII суд розглядає справу про припинення релігійної організації у порядку, передбаченому законом.
54. Згідно із частиною четвертою цієї статті уразі виявлення підстав для припинення релігійної організації, встановлених цим Законом, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, або орган, уповноважений здійснювати реєстрацію статуту (положення) відповідної релігійної організації, невідкладно звертається до суду з позовом про припинення релігійної організації.
55. Рішенням суду про припинення релігійної організації призначається комісія з припинення релігійної організації (ліквідаційна комісія) (частина п`ята статті 16 Закону № 987-XII).
56. Отже, Законом № 987-XII та КАС України визначено, що спір про припинення релігійної організації, передачу майна, коштів та інших активів, що перебувають в її власності, крім культового, у власність держави, а також призначення комісії з припинення релігійної організації належить до юрисдикції адміністративного судочинства.
57. Ураховуючи наведене Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає помилковим висновок Шостого апеляційного адміністративного суду щодо порушення позивачем імперативних положень процесуального закону щодо об`єднання позовних вимог, установлених статтею 172 КАС України.
58. Водночас Шостий апеляційний адміністративний суд також зазначив, що позивачем не доведено на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху наявності підстав звернення до Шостого апеляційного адміністративного суду з вимогами щодо ліквідаційної процедури щодо призначення ліквідатором заступника Голови Державної служби України з етнополітики та свободи совісті з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Вернера І. Є.
59. Із цього приводу Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає за необхідне зазначити таке.
60. Відповідно до статті 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.
Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.
До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
61. Таким чином, стаття 105 ЦК України визначає альтернативні моделі організації припинення юридичної особи, а саме, суд призначає комісію з припинення юридичної особи (ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора, та встановлює порядок і строк заявлення вимог кредиторами. При цьому з моменту призначення до комісії або ліквідатора переходять повноваження з управління справами юридичної особи, а голова комісії або ліквідатор представляють відповідну юридичну особу.
62. Отже, за змістом указаної норми законодавець розрізняє інститут комісії з припинення та інститут одноособового ліквідатора, використовуючи конструкцію альтернативності «голову комісії або ліквідатора», а також «до комісії або ліквідатора».
63. Разом із цим, як указано вище, частиною п`ятою статті 16 Закону № 987-XII імперативно визначено, що рішенням суду про припинення релігійної організації призначається комісія з припинення релігійної організації (ліквідаційна комісія).
64. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду звертає увагу, що частина п`ята статті 16 Закону № 987-XII прямо встановлює процесуально-матеріальну модель припинення релігійної організації в судовому порядку та визначає, що рішенням суду про припинення релігійної організації призначається саме комісія з припинення релігійної організації (ліквідаційна комісія). При цьому у вказаній нормі законодавець не передбачив альтернативи «призначення комісії або ліквідатора», натомість сформулював обов`язковий елемент в судовому рішенні через категоричну конструкцію «призначається комісія».
65. Отже, у цих правовідносинах підлягають застосуванню норми статті 16 Закону № 987-XII, частиною п`ятої якої передбачено призначення судом саме комісії з припинення релігійної організації (ліквідаційної комісії).
66. Таким чином, посилання позивача в заяві про виконання ухвали суду на статтю 105 ЦК України та наполягання на призначення ліквідатором заступника Голови Державної служби України з етнополітики та свободи совісті з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Вернера І. Є. не є усуненням недоліків позовної заяви, на які звернув увагу Шостий апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 10 листопада 2025 року про залишення позовної заяви без руху, оскільки буквальна заміна терміну спеціального закону «комісія з припинення» на інший інститут загального закону «ліквідатор» не узгоджується з прямим приписом статті 16 Закону № 987-XII і фактично означала б застосування загальної норми всупереч спеціальній.
67. Правильна ж «проєкція» норми статті 16 Закону № 987-XII та статті 105 ЦК України полягає в тому, що суд, припиняючи релігійну організацію, призначає комісію з припинення (ліквідаційну комісію) та визначає її персональний склад і/або її голову (як особу, що здійснює представництво та організацію виконання функцій комісії), а не «призначає ліквідатора» у зазначенні самостійного інституту, відмінного від комісії.
68. Натомість ухвала Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року про залишення позовної заяви без руху прямо вимагала від позивача мотивів та доказів щодо заявлення ним моделі та кандидатури, а також правової підстави розгляду такого блоку у межах КАС України, чого позивач належним чином не виконав отже рішення про повернення позовної заяви позивачеві по суті є правильним.
69. Водночас міркування і твердження Державної служби України з етнополітики та свободи совісті наведені в апеляційній скарзі не спростовують правильності цього висновку.
70. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується з висновком Шостого апеляційного адміністративного суду щодо невиконання позивачем ухвали цього суду від 10 листопада 2025 року у відповідній частині, однак уважає за необхідне змінити оскаржувану ухвалу від 24 листопада 2025 року в частині мотивів, виклавши її у редакції цієї постанови, оскільки Шостий апеляційний адміністративний суд частково помилився з мотивами повернення позовної заяви особі яка її подала.
71. Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду також звертає увагу, що Шостий апеляційний адміністративний суд правильно зауважив, що Державна служба України з етнополітики та свободи совісті не позбавлена права повторно звернутися до суду з позовом в порядку статті 289-9 КАС України, який, з урахуванням висновків цієї постанови, буде відповідати положенням КАС України.
72. Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків щодо невиконання позивачем вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду 10 листопада 2025 року, отже не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
73. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково й ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
74. Згідно з пунктом 4 частини першої, частиною другою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
75. Частиною четвертою статті 317 КАС України встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
76. Оскільки оскаржуване судове рішення частково прийнято з порушенням норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину рішення Шостого апеляційного адміністративного суду з її викладенням у редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 308, 310, 312, 315, 317, 322, 325 КАС України, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті задовольнити частково.
2. Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складений 30 січня 2026 року.
Суддя-доповідач: І. В. Желєзний
Судді: М. В. Білак
А. Г. Загороднюк
В. Е. Мацедонська
В. М. Соколов