19.01.26
22-ц/812/41/26
Провадження № 22-ц/812/41/26 Головуючий суду першої інстанції Чернякова Н.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року м. Миколаїв Справа № 476/196/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2025 року, повне судове рішення складено 05 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чернякової Н.В.  в залі судового засідання в с-ще Єланець, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

В С Т А Н О В И В:

19 березня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» (далі – ТОВ «ФК «Пінг -Понг»), яке з 01 липня 2025 року змінило своє найменування в Товариство з обмеженою відповідальністю «Солвентіс» (далі -ТОВ «ФК «Солвентіс»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 10 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі – ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1213893, загальний розмір кредиту становить 10 100 грн, строком на 30 днів до 11 березня 2020 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,50% від суми кредиту за кожен день користування. 
ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці суму кредиту у розмірі 10 100 грн.
09 жовтня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») укладено договір факторингу № 03/10, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Діджи Фінанс» права грошової вимоги за кредитним договором № 1213893, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою.
24 січня 2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого, а також згідно Додатку №1 до договору факторингу позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 1213893. 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 02 листопада 2024 року у неї виникла заборгованість, яка становить 21 792.81 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 8 376.43 грн; заборгованість за відсотками – 12 204.38 грн, заборгованість за комісією – 1 212 грн.
Посилаючись вищевикладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 21 792.81 грн та судові витрати.
Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» заборгованість за кредитним договором від 10 лютого 2020 року № 1213893 у розмірі 7 905 грн 72 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 878 грн 77 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 196 грн.
Стягнуто з ТОВ «ФК «Солвентіс» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 822.
Не погодившись з рішення суду, ТОВ «ФК «Солвентіс» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, частково задовольнивши позовні вимоги, дійшов помилкового висновку, що первісний кредитор мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами за кредитним договором від 10 лютого 2020 року № 1213893 лише до 11 березня 2020 року, тобто виключно в межах строку дії договору, що є помилковим висновком.
Відповідно до пункту 1.5.1. кредитного договору, комісія за надання кредиту: 1 212 грн, яка нараховується за ставкою 12.00% від суми кредиту одноразово.
Згідно пункту 1.5.2. такого кредитного договору, проценти за користування кредитом: 4 545.00 грн, які нараховуються за ставкою 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована.
Також згідно пункту 1.6. кредитного договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені пунктом 2.2.3 цього Договору
Відповідачка не оспорює укладення кредитного договору, отже, у сенсі положень частин 1, 2 статті 638 ЦК України слід виходити з того, що сторонами договору якими був первісний кредитор та відповідачка, станом на 10 лютого 2020 року було досягнуто в належній формі згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому числі й щодо предмету договору (валюти договору, строку кредитування, повернення кредиту, сплати процентів за користування коштами, надання кредиту для особистих потреб позичальника, черговості погашення заборгованості, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, тощо), умов забезпечення кредиту, прав та обов`язків ТОВ «Мілоан» та позичальника тощо.
Підтвердженням законності нарахування заборгованості за відсотками слугує деталізований розрахунок заборгованості (відомість про щоденні нарахування та погашення) за договором про споживчий кредит від 10 лютого 2020 року № 1213893, який сформований первісним кредитором ТОВ «Мілоан». 
За весь період перебування права вимоги за кредитним договором у ТОВ «ФК «Солвентіс», позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до позичальниці.
ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , надала відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві відповідачка зазначала, що позивач не довів застосування процедури пролонгації/автопролонгації строку кредитування.
В матеріалах справи відсутні докази складання та доведення до відповідачки оновлених графіків платежів.
Нарахування процентів за користування кредитом після спливу строку користування кредитом є необґрунтованим.
Крім того, матеріали справи не містять розрахунок заборгованості відомостей про те, чи нараховувались проценти за статтею 625 ЦПК України. 
Відповідачка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 10 лютого 2020 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1213893, за умовами якого кредитодавець зобов`язався на умовах визначених цим договором, на строк визначений пунктом 1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у пункті 1.2 договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений пунктом 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.
Вказаний договір укладений сторонами в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток (пункт 6.1 Договору).
Процес оформлення кредитного договору між ТОВ «Мілоан» і відповідачкою відображено у Анкеті-заяві на кредит від 10 лютого 2020 року № 1213893.
Згідно з пунктами 1.2.-1.4., 2.1. кредитного договору, сума (загальний розмір) наданого ОСОБА_1 кредиту становить 10 100 грн, який надається строком на 30 днів з 10 лютого 2020 року по 11 березня 2020 року шляхом переказу на картковий рахунок позичальниці.
10 лютого 2020 року ТОВ «Мілоан» на рахунок відповідачки перераховано грошові кошти в сумі 10 100 грн, що підтверджується копією платіжного доручення від 10 лютого 2020 року № 15053387.
В пунктах 1.5.-1.7. кредитного договору передбачено, що сукупна вартість кредиту, що включає загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити позичальник за цим договором (без врахування суми (тіла) кредиту) складає 5 757 грн в грошовому виразі та 694 відсотків річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені пунктами 1.5.1-1.5.2 договору. комісія за надання кредиту – 1 212 грн, яка нараховується за ставкою 12,00 % від суми кредиту одноразово; проценти за користування кредитом – 4 545 грн, які нараховуються за ставкою 1,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом; тип процентної ставки - фіксована.
Пунктом 7.1. кредитного договору передбачено, що строк дії цього договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань.
09 жовтня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 03/10, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Діджи Фінанс» права грошової вимоги за кредитним договором № 1213893, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою.
24 січня 2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого, а також згідно Додатку № 1 до договору факторингу позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 1213893. 
Відповідно до наказу від 01 липня 2025 року № 70-к на виконання рішення єдиного учасника ТОВ «ФК «Пінг-Понг» від 01 липня 2025 року № 1778 перейменовано з 01 липня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг- Понг» на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс». 
За наданим позивачем розрахунком станом на 02 листопада 2024 року у відповідачки виникла заборгованість, яка становить 21 792.81 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 8 376.43 грн; заборгованість за відсотками – 12 204.38 грн, заборгованість за комісією – 1 212 грн.
За вимогами статей 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідачки, викладені в апеляційній скарзі, звертає увагу на таке. 
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
При цьому, в частині 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Встановивши обставини справи та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту укладання між ТОВ «Мілоан» та відповідачем кредитного договору від 10 лютого 2020 року і невиконання позичальником свого обов`язку зі своєчасного повернення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами. На підставі договору факторингу до позивача перейшли права кредитора щодо права вимога заборгованості за зазначеним кредитним договором. 
При цьому суд першої інстанції дійшов висновків про недоведеність пролонгації строку кредитування договору та нікчемність умов договору про стягнення комісії, а тому суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги.
Колегія суддів апеляційного суду погоджуються з такими висновками. 
Щодо недоведеності пролонгації строку кредитування.
Суд першої інстанції погодився з доводами відповідачки, що вона не надавала своєї згоди на пролонгацію строку кредитування договору та не виконувала будь-яких дій на підтвердження своєї згоди. 
Як встановлено умовами кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 10 100.00 грн строком користування на 30 днів, терміном повернення 11 березня 2020 року зі сплатою процентів за користування кредитом у за процентною ставкою 1.5 процента від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, що складає 4 545.00 грн.
У наданому позивачем розрахунку встановлено, що відповідачці нараховувалися проценти за договором кредиту після 11 березня 2020 року та зазначено, що відбулася пролонгація кредиту.
Порядок та умови пролонгації кредиту передбачені пунктом 2.3. Договору.
Так, відповідно до підпункту 2.3.1. Договору передбачено, що позичальник за наявності відповідної пропозиції позикодавця має право на продовження строку користування/повернення кредиту на таких самих умовах на певну кількість днів доступну у пропозиції, відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження строку користування кредитом позичальник має вчинити відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) ТОВ «Мілоан» (далі – Правил), у т.ч. сплатити комісію за продовження кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. За наявності домовленості між позичальником та позикодавцем пролонгація може здійснюватися на інших умовах ніж передбачено цим пунктом. 
Пункт 2.3.2. Договору передбачає, що волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту та укладення угоди про це, згідно пункту 6.14 Правил, підтверджується здійсненням ним відповідного платежу у спосіб, визначений пунктом 2.5 договору.
Відповідно до пункту 2.5 договору позичальник зобов`язаний здійснити сплату заборгованості по кредиту/сплату за продовження строку кредитування одним з способів, зазначених на сайті Товариства miloan.ua. При цьому позичальник самостійно сплачує послуги платіжної системи (фінансового посередника), що здійснює переказ грошових коштів, у відповідності до тарифів останньої. Товариство забезпечує можливість сплати заборгованості через особистий кабінет на сайті miloan.ua, в т.ч. у дні, які відповідно до чинного законодавства України є вихідними, святковими, неробочими. Позичальник має скористатися такою можливістю у випадку якщо на момент здійснення платежу йому недоступні інші способи погашення заборгованості (наприклад у святкові вихідні дні, нічний час, перебування за кордоном, тощо). 
Згідно пунктів 2.6-2.8 Договору датою сплати заборгованості по кредиту/сплати продовження строку кредитування вважається дата отримання Товариством грошових коштів/інформаційного повідомлення від платіжної системи, через яку було здійснено переказ коштів, про здійснення відповідного переказу з посиланням на номер кредитного договору/ ідентифікаційний код особи позичальника, за умови, що в подальшому грошову відшкодування за такою операцією надійшло на рахунок Товариства. Усі платежі за кредитним договором повинні здійснюватися позичальником шляхом переказу коштів товариству у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором. Для визначення будь-яких обставин виконання грошових зобов`язань або будь-якої їх частини, вирішальне значення мають дані бухгалтерського обліку товариства.
Отже, умовами договору для пролонгації кредиту необхідно: - пропозиція позикодавця; - визначити строк пролонгації, визначений розділом 6 Правил; сплата боржником комісії за пролонгацію та певної частини заборгованості за Договором. 
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором, ТОВ «ФК «Солвентіс» на підтвердження пролонгації кредиту доказів, які б свідчили про виконання позичальником ТОВ «Мілоан» наведених умов договору про пролонгацію ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надавало. 
Правила, які відповідно до пункту 5.1. Договору є невід`ємною частиною Договору, укладеного між сторонами, що діяли на момент укладення договору, до Договору не долучені, письмові докази бухгалтерських документів, які б свідчили про сплату відповідачкою комісії за пролонгацію кредиту та часткову сплату боргу на підтвердження згоди на пролонгацію кредиту матеріали справи не містять. 
Отже, у справі відсутні докази, що підтверджують домовленість сторін на пролонгацію кредиту, зокрема, узгодження згоди сторін на пролонгацію кредиту, її строк та виконання дій, що передбачені пунктом 2.5. Договору, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність відповідачем пролонгації кредиту.
Щодо нікчемності умов Договору про сплату одноразової комісії.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» № 1734-VІІІ, у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ статтю 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
У пункті 4 частини 1 статті 1 Закону України № 1734-VІІІ встановлено, що загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини 2 статті 8 вказаного Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частина 1 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
В пункті 1.5.1 кредитного договору передбачена одноразова сплата комісії за надання кредиту у розмірі 1 212 грн, яка нараховується за ставкою 12 процентів від суми кредиту. 
ТОВ «Мілоан» є фінансовою установою, яка надає єдину фінансову послугу — надання коштів у кредит (мікрокредитування) фізичним особам на будь-які цілі, переважно у вигляді швидких онлайн-кредитів на банківську картку на умовах строковості, платності та зворотності. 
Встановивши у кредитному договорі сплату комісійної винагороди за надання кредиту, фінансова установа не повідомила, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, оскільки надання кредиту це фінансова послуга, що надає ТОВ «Мілоан» 
У справі, яка переглядається, Банк не був позбавлений можливості надати докази на підтвердження відповідності умов договору приписам частини 2 статті 8 вказаного Закону України № 1734-VІІІ щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які ТОВ «Мілоан» встановлена комісія.
Розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу та обмежують права позивача з огляду на права споживача, викладені у законі України № 1734-VІІІ.
Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України № 1734-VІІІ умови договору, які обмежують права позивача порівняно з правами встановленими цим Законом, є нікчемними. За такого, суд першої інстанції правильно відмовив позивачу у стягненні з позичальниці комісії за надання кредиту.
Доводи апеляційної скарги про те, що первісний кредитор мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами за кредитним договором від 10 лютого 2020 року № 1213893 після 11 березня 2020 року не заперечувалось судом першої інстанції, оскільки таке нарахування процентів передбачено умовами Договору. Проте, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріали справи не містять доказів, що позичальницею було дотримано умов договору щодо пролонгації кредиту, тобто погодження сторонами Договору, зокрема, строку пролонгації та згоду боржника. 
Твердження в апеляційній скарзі, що підтвердженням законності нарахування заборгованості за процентами слугує деталізований розрахунок заборгованості (відомість про щоденні нарахування та погашення) за договором про споживчий кредит від 10 лютого 2020 року № 1213893, який сформований первісним кредитором ТОВ «Мілоан» є неприйнятними, оскільки такий розрахунок не є беззаперечним доказом виконання позикодавцем умов договору щодо продовження строку кредитування після 11 березня 2020 року.
При цьому той факт, що новий кредитор за весь період перебування права вимоги за кредитним договором не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до позичальниці не впливають на процесуальний обов`язок ТОВ «ФК «Солвентіс» доводити відповідними доказами свої позовні вимоги саме у тому розміру, які заявлені ним у позові.
Аргументи апеляційної скарги про безпідставність відмови в задоволенні вимог про стягнення одноразової комісії за надання кредиту відповідно до пункту 1.5.1. кредитного договору, відхиляється апеляційним судом, оскільки умови договору кредиту не відповідають вимогам Закону «Про споживче кредитування» з огляду на те, що не містять переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату у урахуванням того, що надання кредиту є саме послугою, що надає ТОВ «Мілоан».
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, надав належну оцінку дослідженим доказам.
Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Щодо судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За приписами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з положеннями частин 1-5 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених ТОВ «ФК «Солвентіс» у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідачки – адвокатка Максименко В.В. просила стягнути з ТОВ «ФК «Солвентіс» на користь ОСОБА_1 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137, частина 8 статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції надано: копію договору від 20 жовтня 2024 року № 20/10/25/1 про надання правової допомоги; копію додаткової угоди № 1 від 20 жовтня 2025 року до договору про надання правової допомоги № 20/10/25/1 від 20 жовтня 2025 року; копію квитанції до прибуткового касового ордера №16 від 05 листопада 2025 року на суму 5 000 грн; копію акту від 05 листопада 2025 року прийняття-передачі наданої правової допомоги до договору про надання правової допомоги № 20/10/25/01 від 20 жовтня 2025 року; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 16 серпня 2019 року серія МК № 001658; копію ордеру серія ВЕ № 1173819 від 20 жовтня 2025 року.
За змістом вищевказаних документів вбачається, що професійна правнича допомога надана на загальну суму 5 000 грн за наступні послуги при розгляді справи в суді апеляційної інстанції: правовий аналіз апеляційної скарги, у тому числі доводів позивача про автопролонгацію строку кредитування, які не були заявлені позивачем у суді першої інстанції. Надання правових рекомендацій клієнту щодо захисту її інтересів у суді апеляційної інстанції (2 год.) – 2 000 грн; складання відзиву на апеляційну скаргу, у тому числі заперечень щодо розміру витрат, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, які підлягають розподілу між сторонами (3 год) – 3 000 грн.
ТОВ «ФК «Солвентіс» заперечувала проти стягнення з них витрат на правничу допомогу в заявленому відповідачем розмірі.
Вартість заявленої правничої допомоги з огляду на малозначність справи та складність написання відзиву на апеляційну скаргу є неспівмірними. Розмір правничої допомоги встановлений на власний розсуд та належним чином необґрунтований.
Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.
За таких обставин, надавши оцінку доказам щодо понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, зокрема, підготовка відзиву на апеляційну скаргу, складність справи, суть спору, характер послуг, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи у суді апеляційної інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.
Отже з ТОВ «ФК «Солветіс» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в розмірі 2 000 грн.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» залишити без задоволення.
Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» на користь ОСОБА_1 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді В.В. Коломієць
Т.В. Серебрякова
Повне судове рішення складено 19 січня 2026 року.