ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

06 січня 2026 року 	м.Суми	

Справа №592/3725/25 
Номер провадження 22-ц/816/226/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю. 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2025 року про повернення позовної заяви, в складі судді Фоменко І. М., постановлену в м. Суми,

у с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Окружної прокуратури міста Суми, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з незаконними діями, рішеннями органу прокуратури.
Ухвалою судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою судді, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргу, в якій посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу судді та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Доводи апеляційної скарги зводяться щодо оскарження дій керівника органу прокуратури, який, на думку апелянта, замість того, щоб захистити права позивача, проявив бездіяльність, яка полягає у не скасуванні постанови про закриття провадження, чим вважає порушив його права, закріплені ст. 2 КПК України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
При цьому, зазначає що вирішення питання стосовно обґрунтованості суми грошового відшкодування моральної шкоди, яку він просить стягнути, повинно відбуватися на стадії розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження у справі.
Вважає, що оскаржуваною ухвалою порушено його право на доступ до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
За п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що в апеляційному порядку оскаржується ухвала про повернення позовної заяви позивачеві (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України), розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону ухвала судді суду першої інстанції не відповідає, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до Окружної прокуратури міста, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, у зв`язку з незаконними діями, рішеннями органу прокуратури.
Ухвалою судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
На обґрунтування цієї ухвали суддею зазначено, що вона подана без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 ЦПК України, а саме, що предметом спору є відшкодування шкоди, спричиненої органами державної влади (органами прокуратури), їх посадовими і службовими особами, що визначає можливість визначення альтернативної підсудності за ч. 4 ст.28ЦПК України - за зареєстрованим місцем проживання позивача, а останній не долучив копію паспорту, що б дозволяло ідентифікувати його особу та перевірити підсудність пред`явленого ним позову саме Ковпаківському районному суду м. Суми або довідку про дійсне його зареєстроване місце проживання.
Також суддя вважала, що із змісту позовних вимог та викладу обставин не можливо встановити, яка саме моральна шкода була завдана позивачу та не долучені ним докази щодо завданої шкоди, позивачем не вказано обґрунтування суми завданої шкоди, чому саме він виходив із суми в 100000 грн.
Окрім того, суддя звернула увагу позивача на те, що він за правилами частини 5 статті 177 ЦПК України зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , ухвалою від 26 березня 2025 року, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не усунуто зазначені в ухвалі від 11 березня 2025 року недоліки.
Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, враховуючи наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.
Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в України визнається і діє принцип верховенства права, а статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частині 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.
Частинною 3 статті 185 ЦПК України, визначено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.
Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Наведеним вимогам ст. 175, 177 ЦПК України позовна заява ОСОБА_1 відповідала.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , реалізуючи своє право на захист звернувся до суду із вказаним позовом, виклавши відповідні обставини із зазначенням доказів, які вважав, що підтверджують такі обставини. 
Поряд з цим, слід зауважити, що сама по собі відсутність у позовній заяві доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки є підставою для відмови у задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви не поданою.
Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 06 грудня 2023 року у справі №337/804/23 та від 25 січня 2021 року у справі №308/13063/19 зазначав, що на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.
Суд першої інстанції не врахував, що на стадії пред`явлення позовної заяви, вирішення питання про наявність/відсутність підстав для відкриття провадження у справі, суд перевіряє відповідність позовної заяви вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, тобто перевіряє передумови права на пред`явлення позову особи та дотримання порядку її подання, та не вправі уточнювати, пропонувати позивачу надати (зазначити) докази, які на думку суду повинні відповідати за позовом.
Вказуючи на необхідність надання «всіх наявних» доказів разом з позовною заявою, суд не зважив на те, що питання обсягу й достатності доказів вирішується судом після відкриття провадження в межах підготовчого провадження, адже суд може провести підготовче судове засідання для з`ясування відповідно до частини другої статті 197 ЦПК України, зокрема, питань щодо остаточної визначеності предмета спору, характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.
Зважаючи на те, що процес збирання доказів може бути тривалим, і позивач може отримати нові докази вже після подання позовної заяви, позиція позивача може уточнюватися в ході судового розгляду, що також може вплинути на перелік необхідних доказів, абсолютизація вимоги надання «всіх» доказів на стадії подання позовної заяви, на переконання колегії суддів, свідчить про порушення справедливого балансу між дотриманням процесуальних вимог та захистом права на судовий захист.
З аналізу викладеного, вбачається, що суд першої інстанції повинен був надавати оцінку доказам під час розгляду справи по суті, а відсутність доказів не є підставою для залишення позовної заяви без руху та, в подальшому, її повернення позивачеві в порядку ст. 185 ЦПК України.
Суд першої інстанції не врахував, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.
Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
З огляду на викладене є підстави вважати, що відповідно до статті 55 Конституції України та пункту 1 статті 6 Конвенції право позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд є порушеним.
Суд вважає, що повернення позовної заяви із зазначених судом підстав не відповідає принципу розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі й порушує сутність права позивача на доступ до суду, що з огляду на положення статті 6 Конвенції є недопустимим.
Також, на переконання колегії суддів, місцевий суд невмотивовано вказав, що позивачем не надано копію паспорта, адже такої вимоги до позовної заяви процесуальний закон не містить.
Таким чином, слід дійти висновку, що такі підстави для повернення позовної заяви, а саме не усунення вказаних недоліків позовної заяви, є надмірним формалізмом з боку суду першої інстанції.
Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2025 року не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про визнання позову неподаним та його повернення є передчасними і не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суді скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Керуючись статтями 367-369, 374, 379, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Ковпаківського районного суду м. Суми.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді: О. І. Собина 

В. Ю. Рунов