Справа № 202/8375/25
Провадження № 2-о/202/248/2025 

ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Мартинюк С.В., заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , представника заінтересованої особи Разнатовської А.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, 

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 в особі свого представника – адвоката Голобородька Д.І. звернувся з заявою, в якій просить встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (на момент проголошення незалежності України).
Заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Носир-Хісрав Шаартузького району Таджицької РСР. 
У період з 1978 по 1988 рік навчався в середній загальноосвітній школі № 1 селища Кабадієн Кабадієнського району Курган-Тюбінської області Таджицької PCP.
14 березня 1988 року він отримав паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 .
З 01 серпня 1988 року до 14 жовтня 1991 року проходив навчання у Дніпропетровському вищому зенітному ракетному командному училищі протиповітряної оборони. 
Отже, він постійно проживав на території України на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року).
Факт навчання та постійного проживання на території України у цей період підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 , свідоцтвом про навчання за програмою підготовки водія транспортних засобів (з 01 жовтня 1989 р. по 21 червня 1991 р.) серії НОМЕР_3 , довідкою № У-178 від 13 вересня 1993 року, виданою вищим зенітним ракетним командним училищем протиповітряної оборони, комсомольським квитком № 96669987, фотографіями з однокурсниками Дніпропетровського вищого зенітного ракетного командного училища протиповітряної оборони, поясненнями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який отримав диплом серії НОМЕР_4 Дніпропетровського вищого зенітного ракетного командного училища протиповітряної оборони, про те, що він, ОСОБА_1 , був курсантом цього закладу, де навчався у період з 01.08.1988 року до 18.06.1990 року та у період з 06.03.1991 року до 14.10.1991 року.
З 14 жовтня 1991 року (після закінчення навчання) і до теперішнього часу також постійно проживає на території України в місті Дніпрі.
Крім того, факт його постійного проживання на території України підтверджується довідкою від 27.11.2001 року про те, що у період з 15 листопада 1991 року до 16 квітня 1992 року він проживав по АДРЕСА_1 , але не був прописаний, відомостями про місце проживання, зазначеними в його паспорті громадянина СРСР, виробничою характеристикою, виданою співробітниками концерну “Весна”, яка свідчить про те, що він був найнятий на Дніпропетровський радіозавод ВО “Весна” 05 травня 1992 року, відомостями зі скороченої особової справи (Міністерство оборони України), в якій зазначено, що він працював з 05.05.1992 р. до 11.08.1992 р. у Науково-виробничому об`єднанні “Весна” місто Дніпропетровськ, з 20.08.1992 р. - у Приватній фірмі “Сайфа” місто Дніпропетровськ, випискою з будинкової книги вул. Б. Хмельницького, 10 за підписом начальника комунального відділу ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», де зазначено, що у період з 17.04.1992 р. до 05.05.1996 р. він був прописаний у гуртожитку по АДРЕСА_2 , довідкою від 06 травня 1993 року про визнання придатним до строкової служби під час огляду в Індустріальному райвійськкоматі, свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 16 квітня 1994 року, свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_6 від 18 жовтня 1994 року; присвоєнням ідентифікаційного номера НОМЕР_7 (довідка видана 03.07.1998 р.), трудовим контрактом із начальником охорони Дніпропетровської фірми “АЙ-БІ-СІ” від 21 березня 1994 року, свідоцтвом про загальнообов`язкове державне соціальне страхування № НОМЕР_7 (серія НОМЕР_8 ), посвідченням кандидата у майстри спорту України з хортингу № 276 від 26.02.2015 р., посвідченням кандидата у майстри спорту України з кіокушин карате № 93 від 26.02.2013 р., довідкою МВС України серії ІНД №046218 від 05.04.2006 р. про те, що він засудженим (за кримінальними справи) не значиться та в розшуку не перебуває.
Відповідно до довідки посольства Республіки Таджикистан в Україні №С-30/1.2 — 205 від 15 серпня 2013 року він вважається таким, що втратив громадянство Республіки Таджикистан. 
Отже, він не є громадянином інших держав та постійно проживав на території України, починаючи з 01 серпня 1988 року і до теперішнього часу, включаючи момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року).
07 травня 2025 року він звернувся до Відділу № 4 у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області (ГУ ДМС) з приводу оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID-картки. 
04 червня 2025 року Відділ № 4 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області надав відповідь, що підтвердити факт видачі паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданого 14.03.1988 відділом внутрішніх справ Курган-Тюбинської Таджицької РСР області на його ім`я, немає можливості. Документи, які підтверджують факт проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), відсутні. 
Вищенаведене зумовило заявника з метою підтвердження належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України звернутися з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 04 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
На заяву ОСОБА_1 представником ГУ ДМС у Дніпропетровській області Василишиною Д.О. були надані письмові пояснення, відповідно яких відсутня можливість підтвердити факт видачі паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , виданого 14.03.1988 року Відділом внутрішніх справ Кабодієнського району Курган-Тюбінської області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що заява про видачу паспорта зразка 1974 року (паспорта-книжечки) заповнювалася та подавалася не на території України. 
Звертає увагу, що для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року подаються такі документи: трудова книжка, військовий квиток, атестат або диплом про навчання, свідоцтво про народження, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про укладання шлюбу, копія домової книги зі штампом реєстрації на території України, копія паспорта громадянина колишнього СРСР 1974 р. з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України», водійські права, архівні довідки тощо, а також залучаються свідки.
Водночас, вважає, що докази, які підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, відсутні, у зв`язку з чим йому рекомендовано звернутися до суду.
Крім того, звертає увагу, що оформлення паспорта громадянина України здійснюється відповідно до Порядку оформлення, видачі обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою КМУ від 25 березня 2015 р. № 302, згідно з яким рішення про оформлення паспорта приймається територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації особи та перевірки факту належності особи до громадянства України. 
У разі відсутності документів з фотокарткою/відцифрованим образом обличчя особи, отриманих з державних, єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ або організацій, та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи шляхом опитування свідків, які були зазначені заявником. 
Якщо за результатами проведення зазначеної процедури особу не встановлено, приймається рішення про відмову особі в оформленні паспорта.
В такому разі особа, яку не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи, надає до територіального органу/територіального підрозділу ДМС рішення про встановлення особи.
Отже, вважає, що необхідно встановити особу ОСОБА_1 у судовому порядку. 
Також звертає увагу, що 17 березня 1988 року у паспорті громадянина колишнього СРСР, виданого ОСОБА_1 , проставлений штам про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 обдасть. Штамп про зняття з реєстрації за зазначеною адресою проставлений 12 листопада 1991 року. Наступний штамп про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 проставлений 17 квітня 1992 року.
За обліками ДМС ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не значиться, його особу не встановлено за базами даних Реєстру, а також відсутня будь-яка інформація про його належність до громадянства України.
На підставі вищевикладеного, просила відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник - адвокат Голобородько Д.І. заяву підтримали.
При цьому у своїх письмових поясненнях представником заявника зазначено, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 року підтверджується військовим квитком, де вказано, що 14 жовтня 1991 року він здав автомат АК-74 5930844 та протигаз. Цей факт підтверджено підписом командира батальйону. На той час (із 06.03.1991 р.) заявник перебував на обліку у військовій частині – Дніпропетровському вищому зенітно-ракетному училищі ППЗ і був виключений з військової частини 14 жовтня 1991 року наказом № 199, про що також є запис у військовому квитку у таблиці № 2 пункту 15. «Проходження дійсної військової служби». До того ж у нотаріально засвідченому перекладі скороченої особової справи (п. 15 «Проходження дійсної військової служби у Збройних Силах України») також міститься інформація про проходження військової служби та навчання у Дніпропетровському вищому зенітно-ракетному училищі ППЗ до 14 жовтня 1991 року. Відповідно станом на 24 серпня 1991 року заявник постійно проживав на території України, про що свідчать записи у військовому квитку та скороченій особовій справі.
Також звертає увагу, що заінтересованою особою не наведено норм законодавства України, які зобов`язують підтверджувати факт видачі паспорта громадянина СРСР. 
Щодо посилання на необхідність встановлення особи ОСОБА_1 , то вважав, що Відділом № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не надано доказів на підтвердження неможливості проведення процедури встановлення особи з надсиланням запитів до відповідних державних установ.
Звертає увагу, що у заявника наявне свідоцтво про загальнообов?язкове державне соціальне страхування № НОМЕР_7 , видане Пенсійним фондом України, довідка про присвоєння ідентифікаційного номера (РНОКПП НОМЕР_7 ), видана ДПА в Індустріальному районі (1998 р.), посвідчення № 276 кандидата у майстри спорту України з хортингу, видане Міністерством молоді та спорту України та Управлінням молоді та спорту Київської ОДА, та інші документи, які подані до суду. 
Отже, наполягали на задоволенні заяви та встановленні факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Представник заінтересованої особи Разнатовська А.Д. у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечувала з підстав, викладених у відзиві. 
Вважала, що факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року недоведений. 
Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав:
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
При цьому юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Тобто для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Згідно з підпунктами «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
У пункті 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен подати документи, що підтверджують його постійне проживання на території України або рішення суду.
Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23), від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19 (провадження № 61-10582св23), від 13 лютого 2024 року у справі № 501/437/23 (провадження № 61-15105св23).
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) вказано, що: «якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку; сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення».
Судом установлено, що заявник, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Носир-Хісрав Шаартузького району Таджицької РСР. 
14 березня 1988 року заявнику Відділом внутрішніх справ Кабодієнського району Курган-Тюбінської області Таджицької РСР був виданий паспорт громадянина СРСР (зразка 1974 року) серії НОМЕР_1 .
Згідно з військовим квитком серії НОМЕР_2 , виданим 01 серпня 1988 року ІНФОРМАЦІЯ_4 на ім`я ОСОБА_1 , останній з 01 серпня 1988 року до 14 жовтня 1991 року проходив навчання у Дніпропетровському вищому зенітному ракетному командному училищі протиповітряної оборони. 
Крім того, згідно зі свідоцтвом серії НОМЕР_3 , виданим Державтоінспекцією Дніпропетровської області 09.07.1991 року, ОСОБА_1 у період з 01.10.1989 року до 21.06.1991 року навчався за програмою підготовки водіїв транспортних засобів категорії «В». 
У військовому квитку ОСОБА_1 безпосередньо містяться записи про проходження ним з березня 1991 року до 14 жовтня 1991 року, тобто в тому числі станом на 24 серпня 1991 року, служби в Дніпропетровському вищому зенітному ракетному командному училищі протиповітряної оборони на посаді курсанта рядового, командира відділення.
Навчання ОСОБА_1 у Дніпропетровському вищому зенітному ракетному командному училищі протиповітряної оборони також підтверджується довідкою цього закладу від 13.09.1993 року № У-178 про вивчені дисципліни із зазначенням годин навчання, а також комсомольським квитком, виданим на його ім`я політвідділом Дніпропетровського вищого зенітного ракетного командного училища протиповітряної оборони 19.07.1989 року та нотаріально засвідченими письмовими поясненнями випускника цього закладу ОСОБА_3 , яким підтверджено навчання разом із ним, зокрема у період з 06.03.1991 до 14.10.1991 року, заявника ОСОБА_1 . 
Згідно з відмітками у військовому квитку 14 жовтня 1991 року ОСОБА_1 на підставі наказу начальника училища був звільнений (демобілізований) зі Збройних Сил військовою частиною - Дніпропетровським вищим зенітним ракетним командним училищем протиповітряної оборони та направлений до Кабодієнського РВК, куди зобов`язаний був прибути та встати на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_5 .
При цьому зазначається, що 14.10.1991 року ОСОБА_1 здав автомат і протигаз.
Згідно з відмітками у військовому квитку ОСОБА_1 06.11.1991 року він знявся з військового обліку в ІНФОРМАЦІЯ_6 . Після чого з 14.04.1992 року перебував на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 . 
Згідно з відміткою в паспорті 12.11.1991 ОСОБА_1 був знятий із реєстрації місця проживання на території Курган-Тюбінської області та з 17 квітня 1992 року зареєстрований у гуртожитку в АДРЕСА_2 .
При цьому згідно з довідкою начальника домуправління від 27.11.2001 з 15.11.1991 року до 16.04.1992 року ОСОБА_1 проживав, але не був прописаний по АДРЕСА_1 . 
Згідно з довідкою, виданою Посольством Республіки Таджикистан в Україні № С-30/1.2-205 від 15.08.2013 року, консульським відділом Посольства Республіки Таджикистан в Україні підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , відповідно до пункту «б» статті 29 Конституційного закону Республіки Таджикистан «Про громадянство Республіки Таджикистан» вважається таким, що втратив громадянство Республіки Таджикистан та не є громадянином Республіки Таджикистан. 
Звернувшись до суду та заявляючи вимоги про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року - на момент проголошення незалежності України, заявник на підтвердження своїх вимог надав документи щодо його навчання на території України з 01.08.1988 року до 14.10.1991 року та подальше проживання на території України, зокрема щодо місця проживання, працевлаштування та роботи, укладення шлюбу, народження дитини, отримання податкового ідентифікаційного номера, свідоцтва про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інше.
Відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином інших держав матеріали справи не містять.
Отже, суд вважає, що ОСОБА_1 надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про його постійне проживання на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року.
Підстав не довіряти чи ставити під сумнів правдивість тверджень заявника про його постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року у суду немає, оскільки вони узгоджуються з дослідженими письмовими доказами у справі.
На переконання суду, реєстрація місця проживання заявника на території Кабодієнського району Курган-Тюбінської області Таджикистану не спростовує факт його постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року на території України, оскільки матеріалами справи доведено, що заявник у зв`язку з навчанням у період з 01.08.1988 року до 14.10.1991 року в Дніпропетровському вищому зенітному ракетному командному училищі протиповітряної оборони фактично постійно проживав на території України, що, в тому числі, підтверджується його подальшим зняттям у листопаді 1991 року з місця проживання та військового обліку в Таджикистані, куди він був направлений після закінчення навчання, та його реєстрацією місця проживання та взяттям на військовий облік у м. Дніпропетровську.
Отже, суд вважає доведеним факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Посилання представника державної міграційної служби на неможливість підтвердження видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року та встановлення його особи суд вважає такими, що не мають правового значення під час розгляду судом заяви про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, метою якого є встановлення належності особи до громадянства України, оскільки це не спростовує факту проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, на підтвердження якого заявником надано достатньо даних та доказів. Окрім того, заінтересованою особою не надано об`єктивних даних та доказів неможливості проведення відповідно до законодавства процедури встановлення особи ОСОБА_1 шляхом надсилання запитів до компетентних органів та опитування свідків, що необхідно для видачі паспорта, а не встановлення самого факту проживання особи на території України в конкретний період часу. 
Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим заяву ОСОБА_1 задовольнити, встановивши факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, оскільки встановлення такого факту буде мати для нього юридичне значення. 
Керуючись ст. 258-259, 263-265, 315, 319 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити. 
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя     Наталія Марченко