Справа № 473/935/24

РІШЕННЯ
іменем України

"10" лютого 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Ротар М.М., за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О.
За участі представника позивача адвоката Ляшенко-Гаркуша О.В. 
представника відповідача адвоката Боднарук В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя
встановив:
20 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони з відповідачем набули нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 та рухоме майно у вигляді меблів та побутової техніки. 
Вказуючи на те, що відповідач ухиляється від добровільного поділу спільного майна подружжя, позивач просив поділити спільне майно в судовому порядку, визнати в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ним право власності на частину двокімнатної квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача ОСОБА_2 грошову компенсацію за вартість частини рухомого майна, вартості невід`ємних поліпшень житлового приміщення двокімнатної квартири.
Ухвалою суду від 26 лютого 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, справа призначена до підготовчого провадження. 
11 березня 2024 року від представника відповідача адвоката Боднарука В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов визнала частково, не заперечувала проти визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділу, що стосується побутової техніки, меблів та поліпшень, які є невід`ємною частиною квартири, то в цій частині заперечувала.
11 березня 2024 року від представника відповідача адвоката Боднарука В.В. надійшла зустрічна позовна заява, в якій представник відповідача просив визнати автомобіль ЗАЗ Sens 2011 року р.н. НОМЕР_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, також просив стягнути судові витрати по справі. 
Ухвалою суду від 29 квітня 2024 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
15 квітня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на зустрічний позов, в якому представник позивача просив відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, оскільки вказаний транспортний засіб був набутий позивачем на підставі дорогу дарування, а тому не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Ухвалою суду від 29 квітня 2024 року за року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Боднарук В.В. по справі було призначено судову будівельно - технічну експертизу. Проведення якої доручено експертам Миколаївського Науково – дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Провадження по справі було зупинено. 
Ухвалою суду від 04 червня 2024 року провадження у справі поновлено. 31.07.2024 року від Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи. 
Ухвалою суду від 11 жовтня 2024 року за року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Боднарук В.В. по справі було призначено судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу. Проведення якої доручено експертам Миколаївського Науково – дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Провадження по справі було зупинено. 
Ухвалою суду від 24 грудня 2024 року провадження у справі поновлено та 23 січня 2024 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість проведення комплексної судової оціночно-будівельної та будівельно - технічної експертизи. 
Ухвалою суду від 02 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 16 грудня 2025 року прийнято відмову позивача ОСОБА_1 від позову в частині позовних вимог та провадження по справі в цій частині закрито.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Ляшенко-Гаркуша О.В. підтримала заявлені позовні вимоги з урахуванням відмови позивача від позову в частині позовних вимог та просила їх задовольнити, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на частку квартири. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити, так як вважала, що відповідачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права. 
В судовому засіданні представник відповідача адвокат Боднарук В.В. позовні вимоги визнав повністю. Зустрічний позов підтримав, просив стягнути судові витрати.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. 
Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України.
Встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 26 вересня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місті Вознесенську Вознесенського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №224. 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 лютого 2024 року по справі №473/5235/23 шлюб між ними було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 01 квітня 2024 року.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області 20 вересня 2016 року, ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . 
Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Статтею 71 СК встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.).
Таким чином, враховуючи, що майно набуте сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд приходить висновку про поділ майна, виходячи з домовленості між позивачем та відповідачем. 
Враховуючи вищенаведене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. 
Що стосується зустрічного позову, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Предметом спору є визнання автомобіля ЗАЗ Sens 2011 року р.н. НОМЕР_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч.1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Таким чином, законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним з подружжя, при цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на особу, яка заперечує проти поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Відповідний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
Згідно з ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). 
Відповідач ОСОБА_2 не ставить питання про поділ транспортного засобу в натурі та не заявляє вимог щодо компенсації їй вартості її частки у спільному майні. 
Тому обраний відповідачем ОСОБА_2 спосіб захисту суд вважає неефективним з огляду на наступне.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц дійшла висновку, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Отже, обраний відповідачем ОСОБА_2 спосіб захисту у вигляді визнання транспортного засобу об`єктом спільної сумісної власності подружжя є неефективним. 
Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Позовна ж вимога про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірної квартири є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню, так як законодавством встановлено презумпцію рівності часток подружжя у спільній сумісній власності. 
При поданні позову позивач ОСОБА_1 повинен був сплати судовий збір за позовну вимогу майнового характеру (визнати право власності на частки квартири) 6060,80 грн. (1 212 160 грн. (вартість квартири за оцінкою) х 1% ціни позову = 12 121, 60 грн : 2), який у зв`язку із задоволенням майнової позовної вимоги відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача.
Оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено, то судовий збір, який був сплачений відповідачем ОСОБА_2 відшкодуванню не підлягає.
Керуючись ст.ст.12,13,81, 141, 206,264,430 ЦПК України, суд 
ухвалив:
позов - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 ) судовий збір – 6060,80 гривень. 
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення виготовлено та підписано 10 лютого 2026 року.

Суддя         М.М. Ротар