ПОСТАНОВА  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 754/11565/23
провадження № 61-16858св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі: ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський Анатолій Миколайович, Державне підприємство «Сетам», ОСОБА_3 ; 
третя особа:приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Серпунько Тетяна Сергіївна; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи розглянув касаційні скарги  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Козак Олексій Сергійович та ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 рокуу складі колегії суддів: Сушко Л. П., Музичко С. Г., Олійника В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2023 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А. М., Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Серпунько Т. С., в якому просила суд:
-       визнати недійсним електронний аукціон (торги) по лоту № 530940, який проведений 31 липня 2023 року ДП «Сетам» з реалізації нерухомого майна квартири   АДРЕСА_1 та протокол № 592225 проведення електронного аукціону (торгів) від 31 липня 2023 року; 
-       скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 68964083 від 21 серпня 2023 року 17:34:18 приватного нотаріуса Серпутько Т. С., Київського міського нотаріального округу м. Києві; 
-       в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності 
на 1/2  частину  квартири АДРЕСА_2 .
Позов мотивований тим, що 10 липня 1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб за актовим записом № 1649 в палаці одружень «Дарницький». Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. Сімейне життя подружжя не склалося і 
08 квітня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Деснянського районного суду м. Києва. За час шлюбу подружжям було набуте спільне майно, а саме: 29 березня 1996 року придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . 
 
Ринкова   вартість  згідно  довідки  про оціночну  вартість  об`єкта нерухомості   №201-20230820-0006458428 становить 1 695 946,63 грн. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям у шлюбі, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута у шлюбі, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
З відзиву ОСОБА_2 стало відомо, що квартира була продана з торгів в рамках виконавчого провадження, у зв`язку з чим було збільшено позовні вимоги. 
22 листопада 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізналась, що власником квартири стала ОСОБА_3 . 
 
Підставою для державної реєстрації стало свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер 75, видане 21 серпня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Серпутько Т. С. 
 
Про проведення будь-яких торгів позивач не знала та своєї згоди на такий продаж не давала. Проте, відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_3 ,  яка є спільною сумісною власністю подружжя, а саме передача приватним виконавцем Телявським А. М. в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, на прилюдні торги арештованого майна в рахунок погашення боргу була проведена за процедурою, яка не відповідає вимогам закону і порушує права позивача, як співвласника майна.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо поділу майна не було, спірна квартира на праві власності зареєстрована була за ОСОБА_2 , тобто одноособним власником спірної квартири був саме ОСОБА_2 , тому майнові права позивачки що вказаної квартири не порушені.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. 
 
Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним електронний аукціон (торги) по лоту № 530940, який проведений 31 липня 2023 року ДП «Сетам» з реалізації нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та протокол № 592225 проведення електронного аукціону (торгів) від 31 липня 2023 року. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 68964083 від 21 серпня 2023 року 17:34:18 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Серпутько Т. С. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що приватний виконавець залишив поза увагою, що майно, передане на примусову реалізацію, належить подружжю ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна квартира була придбана у шлюбі, що не заперечувалось стороною відповідача, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що кожен із подружжя в порядку поділу спільного майна має право на рівну частку у такому спільному майні. Отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
 
16 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року (повний текст складено 14 листопада 2024 року), в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
16 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_3 - адвокат Козак О. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року (повний текст складено 
14 листопада 2024 року), в якій просив скасувати оскаржене рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 01 жовтня 2021 року у справі № 910/3907/18, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, у постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Козак О. С. в справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду м. Києва.
 
14 січня 2025 року справа № 754/11565/23 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 у справі.
 
Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції зроблено не правильні висновки з огляду на таке: «Висновки суду першої інстанції про те, що оскільки спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо поділу майна не було, спірна квартира на праві власності зареєстрована була за ОСОБА_2 , тобто одноособним власником спірної квартири був саме ОСОБА_2 , тому майнові права позивачки що вказаної квартири не порушені, суд апеляційної інстанції вважає помилковими.».
 
Звертає увагу, що таким твердженням, суд апеляційної інстанції припустився помилок, щодо фактів встановлених судом першої інстанції, виклавши їх у власній інтерпретації, що призвело до прийняття необґрунтованої постанови.
 
Вважає, що суд першої інстанції не стверджував що «одноособовим власником спірної квартири був саме ОСОБА_2 , тому майнові права позивачки що вказаної квартири не порушені». Суд першої інстанції зазначив про «одноосібного власника» в контексті дослідження доказів, а саме: «Як було встановлено з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, одноособовим власником квартири був саме ОСОБА_2 » і не ототожнював це із відсутністю порушених прав.
 
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції, дослідивши докази надані сторонами справи, всебічно з`ясувавши усі обставини справи, правомірно зазначив у судовому рішенні, що квартира на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_2 .
 
Зазначає, що спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо поділу майна не було, а відтак, ані приватний виконавець, ані ДП «СЕТАМ» не могли знати про те, що майно придбано під час шлюбу, і воно теоретично може мати статус спільного сумісного майна, а тому апеляційний суд прийшов до необгрунтованого висновку про те, що приватний виконавець залишив поза увагою, що майно, передане на примусову реалізацію, належить подружжю ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. 
 
Вважає, що суд першої інстанції ніколи не стверджував, що «майнові права позивачки щодо вказаної квартири не порушені». Суд першої інстанції справедливо зазначив, що «позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав у даному випадку вона може звертатись до суду із позовом до ОСОБА_2 про компенсацію вартості відчуженого спільного майна, а тому позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню в повному обсязі.».
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Козак О. С. мотивована тим, що позивачем заявлено позовні вимоги щодо поділу майна подружжя, визнання права власності та визнання недійсним результатів електронних торгів, що є неналежним способом захисту свого права.
 
Вважає, що судом апеляційної інстанції не враховано та не надано належної оцінки щодо неналежного способу захисту обраного позивачем. 
 
Звертає увагу на те, що продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов, а не протокол як документ, що засвідчує вчинення цього правочину. Визнання недійсним протоколу є неналежним та неефективним способом захисту, аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року справа № 233/4365/18.
 
Вважає, що в разі якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбану квартиру він може скористатися прямо визначеним законом способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів, складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу, аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.
 
Звертає увагу на те, що у даному випадку судом апеляційної інстанції не вказується в постанові про добросовісність або недобросовісність набуття нерухомого майна. 
 
Зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу дана квартира придбана ОСОБА_2 , позивач жодним чином не зазначений в цьому договорі, також матеріали справи не містять доказів того, що позивач приймала участь у фінансуванні з метою купівлі даної квартири, а ОСОБА_3 є добросовісним набувачем квартири.
 
Відзиви на касаційну скаргу не надійшли 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 10 липня 1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб за актовим записом № 1649 в Палаці одружень «Дарницький», який 08 квітня 2014 року розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва.
 
За час шлюбу подружжям було набуте спільне майно, а саме: 29 березня 1996 року придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , ринковою вартістю згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості № 201-20230820-0006458428 - 1 695 946,63 грн, згідно договору купівлі-продажу покупцем та власником спірної квартири зазначений ОСОБА_2 .
 
В судовому порядку спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо поділу майна не було, а позивачка та повнолітні діти проживають та зареєстровані у цій квартирі. Спірна квартира була продана з торгів в рамках виконавчого провадження.
 
31 липня 2023 року згідно протоколу проведення електронного аукціону (торгів) Державного підприємства «Сетам» № 592225, встановлено, що проведений електронний аукціон з реалізації нерухомого майна двокімнатної квартири, загальною площею 52,1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер лота 530940, відбувся і переможцем аукціону є ОСОБА_3 
 
22 листопада 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізналась, що власником квартири стала ОСОБА_3 . Підставою для державної реєстрації стало свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер 75, видане 21 серпня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Серпутько Т. С., про проведення будь-яких торгів позивач не знала та своєї згоди на такий продаж не давала.
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною.
 
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
 
Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
 
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 
№ 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
 
У частині першій статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
 
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
Суди встановили, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 липня 1987 року до 08 квітня 2014 року в період якого, 29 березня 1996 року, була придбана спірна квартира.
 
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається наявність справи 754/15762/21 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 
2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 15 січня 2017 року в розмірі 40 000,00 дол. США та судовий збір в розмірі 5 263,50 грн. Рішення суду першої інстанції не було оскаржено та вступило в законну силу. 
 
У подальшому приватним виконавцем Телявським А. М. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, з прилюдних торгів реалізовано арештоване майно, в рахунок погашення боргу, продаж вказаної квартири згідно протоколу проведення електронного аукціону (торгів) ДП «Сетам» 31 липня 2023 року № 592225, встановлено, що проведений електронний аукціон з реалізації нерухомого майна двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер лота 530940, відбувся і переможцем аукціону є ОСОБА_3 про які позивачка дізналась після їх проведення. 
 
Враховуючи те, що позивачка не була стороною виконавчого провадження, вона в силу процесуальних вимог закону позбавлена можливості оскарження дій приватного виконавця в порядку статей 447, 447-1 ЦПК України. 
 
Судами встановлено, що 22 листопада 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачка дізналась, що власником квартири стала ОСОБА_3 . Підставою для державної реєстрації було свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер 75, видане 21 серпня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Серпутько Т. С., про проведення будь-яких торгів позивачка не знала та своєї згоди на такий продаж не давала.
 
Суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 29 березня 1996 року, тобто за час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 , при цьому позивачка надавала свою згоду на купівлю цієї квартири. 
 
Хоча дану квартиру було зареєстровано лише на  ОСОБА_2 , однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. За таких обставин, відчуження належної позивачці частки в квартирі на публічних торгах без її згоди порушує її право як співвласника цього майна на вільне користування і розпорядження ним, що є неприпустимим.
 
Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
 
Згідно частини третьої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
 
Приватний виконавець тільки пересвідчився в тому, що квартира зареєстрована на боржника і не з`ясував його сімейний стан та не встановив, чи придбана квартира в період шлюбу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що для застосування наслідків недотримання вимог закону під час вирішення спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Подібний за змістом висновок також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22.
 
На момент передання спірного майна на реалізацію на електронні торги, а також під час їх проведення квартира перебувала у спільній власності подружжя, таким чином державний виконавець повинен був звернутися до суду з поданням про визначення частки боржника у спільному майні.
Позивачка, будучи співвласником спірного майна, не була боржником у виконавчому провадженні, у межах якого державний виконавець здійснив звернення стягнення на квартиру, Враховуючи те, що за обставин цієї справи позивачка як співвласник квартири, зареєстрована та проживає в ній разом із повнолітніми дітьми, тому продаж квартири без згоди співвласника порушує право позивачки. 
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі №307/3081/17, від 21 травня 2025 року у справі №343/373/22.
Ураховуючи, що спірна квартира є спільною сумісною власністю  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як така, що придбана ними у період шлюбу, відчуження належної позиваці частки у квартирі на електронних торгах без її згоди є порушенням прав позивачки як співвласника вказаного майна.
 
Таким чином, доводи касаційних скарг про те, що внаслідок реалізації спірної квартири не були порушені права ОСОБА_1 , є необґрунтованими. 
 
Щодо доводів касаційної скарги представника ОСОБА_3 - адвоката Козак О. С. про обрання позивачкою неналежного способу захисту.
 
Згідно зі сталою практикою Верховного Суду відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку.
 
Колегія суддів враховує, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, зокрема шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя, або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18.
 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що інакше у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У такому разі важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а при неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
 
Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19.
 
Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду саме з позовом з метою захисту свого порушеного права власності на майно, відчужене за оспореним договором, суму еквівалента вартості своєї частки у спільному майні позивач не просив стягнути, а тому визнання договору недійсним у справі, яка переглядається, є належним та ефективним способом захисту прав позивача як співвласника нерухомого майна, відчуженого без його згоди.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
 
У справах про визнання правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя недійсним з підстав неотримання згоди іншого з подружжя на укладення правочину розподіл тягаря доказування здійснюється таким чином:
- позивач має довести належність майна, яке є предметом оспорюваного правочину, до об`єктів права спільної сумісної власності;
- відповідач (інший з подружжя), у свою чергу, з урахуванням підстав позову (невчинення іншим з подружжя дій, спрямованих на отримання згоди позивача на розпорядження спільним майном) та положень частини четвертої статті 81 ЦПК України має довести обставину наявності згоди позивача на укладення правочину щодо розпорядження спільною сумісною власністю подружжя;
- докази на підтвердження або спростування обставини добросовісності контрагента за оспорюваним правочином подаються як позивачем, так і безпосередньо цим контрагентом.
 
В матеріалах справи відсутня письмова згода позивачки на відчуження спільної квартири. Натомість судами встановлено проживання  ОСОБА_1 в даній квартирі після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 упродовж 10 років.
 
Доводи касаційної скарги представника  ОСОБА_3 - адвоката Козак О. С., про добросовісність або недобросовісність набуття нерухомого майна.
 
Апеляційним судом встановлено, що приватний виконавець тільки пересвідчився в тому, що квартира зареєстрована на боржника і не з`ясував його сімейний стан та не встановив, чи придбана квартира в період шлюбу.
 
Встановивши що квартира була продана з торгів в рамках виконавчого провадження, а приватним виконавцем не перевірено, перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами.
 
Позивачка звернувшись до суду не просила витребувати майно із незаконного володіння добросовісного чи недобросовісного набувача, а в порядку поділу майна подружжя просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири.
 
Отже в контексті оцінки добросовісності набувача спірного майна, колегія суддів враховує наступне.
 
Особа може бути визнана добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений за відсутності у продавця права на відчуження.
 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду к складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 квітня 2025 року в справі № 910/17006/23.
 
Крім того, ОСОБА_3 заявляючи, що вона є добросовісним набувачем  не проявила належної обачності щодо предмету купівлі-продажу, не ознайомилася із статусом та станом виставленої на продаж квартири, в якій проживала позивачка із дітьми, не оглядала квартиру. 
 
Отже, немає жодних підстав вважати, що перед тим як вчиняти правочин, спрямований на придбання квартири на електронних торгах, у відповідачки були які-небудь перешкоди ознайомитися із зазначеним об`єктом та переконатись про неможливість набуття на нього права власності, у зв`язку із наявністю прав на цю квартиру також у інших осіб, окрім боржника.
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів. 
 
Інші доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Козак Олексій Сергійович та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                              Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                      І. Ю. Гулейков
 
           О. М. Осіян
 
           О. В. Ступак
 
           В. В. Шипович