ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 367/2427/15-ц
провадження № 61-11080св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс»,
відповідачі  за первісним позовом:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;
позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_2 ;
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ляхов Ігор Олексійович, на постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у складі колегії суддів Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог первісного позову
У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк», яке перейменоване в Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04 жовтня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»),  правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/06-11/2652, відповідно до якого позичальнику надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 48 670,00 доларів США строком до 04 жовтня 2026 року із сплатою 15,25 % річних.
Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно з умовами договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором.
Позивач зазначав, що з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника 20 серпня 2009 року було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 04 жовтня 2006 року, відповідно до якої кредитор надав позичальнику кредитні канікули на період з 15 вересня 2009 року до 15 вересня 2010 року включно. Протягом кредитних канікул позичальник зобов`язався сплатити 42,10 % сукупної заборгованості за процентами.
Надання кредитних коштів проводилося відповідно до пункту 3.2 кредитного договору шляхом нарахування коштів на поточний рахунок позичальника.
ОСОБА_1 не виконував умов договору,  у зв`язку з чим станом на 29 січня 2015 року заборгованість за кредитом становить 45 392,62 доларів США (724 209,11 грн), з яких прострочена сума боргу - 744,38 доларів США (11 876,09 грн), заборгованість зі сплати відсотків - 4 740,70 доларів США (75 634,72 грн).
З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 кредитного договору 09 жовтня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 014/06-11/1205, згідно з яким поручитель взяла на себе зобов`язання перед банком щодо виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 04 жовтня 2006 року.
Отже, у кредитора виникло право у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором стягнути з позичальника та поручителя суму основного боргу, нараховані відсотки за користування кредитом та пеню. 
Посилаючись на викладене, банк просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 53 481,41 доларів США (853 260,38 грн), з яких:  заборгованість за кредитом - 45 392,62 доларів США (724 209,11 грн), заборгованість зі сплати відсотків - 4 740,70 доларів США (75 634,72 грн), пеня за прострочення сплати кредит та відсотків - 3 348,09 доларів США (53 416,55 грн).
Ірпінський міський суд Київської області заочним рішенням від 21 грудня 2015 року позов задовольнив. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором № 014/06-11/2652  у розмірі 853 260,38 грн.
Ірпінський міський суд Київської області ухвалою від 04 січня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задовольнив. Заочне рішення від 21 грудня 2015 року скасував. Призначив справу до судового розгляду з викликом сторін.
У жовтні 2018 року АТ «Райффайзен Банк» подало до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, надавши оновлений розрахунок розміру кредитної заборгованості. 
З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог АТ «Райффайзен Банк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652, яка станом на 16 липня 2018 року становить 74 067,67 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України (далі - НБУ) 1 943 033,85 грн, яка складається з: 
заборгованості за кредитом - 45 392,62 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 1 190 794,81 грн, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом -  7 092,99 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 186 072,00 грн; 
заборгованості за відсотками - 28 694,02 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 752 736,68 грн, у тому числі прострочена заборгованість за відсотками - 28 675,05 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 752 239,04 грн.
Короткий зміст вимог зустрічного позову
У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до АТ «Райффайзен Банк» про припинення поруки.
На обґрунтування позову посилалась на те, що 20 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652, відповідно до якої сторони збільшили відповідальність поручителя на 1 453,57 доларів США шляхом віднесення цієї суми до суми тіла кредиту. 
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором сума видачі кредиту становить 55 904,99 доларів США, що на 7 234,99 доларів США більше, ніж сума кредитного зобов`язання, за належне виконання якого поручилась ОСОБА_3 .
Зазначала, що збільшення розміру платежів та строків погашення вона як поручитель не погоджувала, тому вважала поруку припиненою з 20 серпня 2009 року.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати припиненою поруку за договором поруки від 09 жовтня 2006 року № 014//06-11/1205.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
У листопаді 2024 року до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» (далі - ТОВ «Цикл Фінанс») надійшла заява про залучення правонаступника позивача, в якій просило залучити ТОВ «Цикл Фінанс» правонаступником позивача АТ «Райффайзен Банк».
Заяву мотивувало тим, що 18 липня 2024 року між АТ «Райффайзен Банк» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» (далі - АТ «Оксі Банк») укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-71, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652. Надалі 18 липня 2024 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-71-1, відповідно до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором.
Ірпінський міський суд Київської області ухвалою від 28 січня 2025 року відмовив у задоволенні заяви ТОВ «Цикл Фінанс» про залучення його правонаступником позивача АТ «Райффайзен Банк». 
Відмовляючи у залученні ТОВ «Цикл Фінанс» правонаступником позивача АТ «Райффайзен Банк», місцевий суд зазначив, що ухвалою від 16 жовтня 2024 року у цій справі було відмовлено в задоволенні заяви АТ «Райффайзен Банк» про заміну сторони її правонаступником. Ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили 01 листопада 2024 року. За змістом вказаної ухвали АТ «Райффайзен Банк» не надав суду жодних доказів на підтвердження відступлення права вимоги, отже, підстав для залучення до участі у справі АТ «Оксі Банк» правонаступником позивача не було. Оскільки суд вирішував питання заміни позивача його правонаступником АТ «Оксі Банк» та у задоволенні заяви було відмовлено за необґрунтованістю та недоведеністю, тому відсутні підстави для залучення правонаступником позивача ТОВ «Цикл Фінанс».
Ірпінський міський суд Київської області рішенням від 24 лютого 2025 року у задоволенні позову АТ «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ «Райффайзен Банк» про припинення поруки задовольнив. Визнав припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 09 жовтня 2006 року № 014//06-11/1205, укладеним між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_2 . Стягнув з АТ «Райффайзен Банк» на користь ОСОБА_2 витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 20 000,00 грн та судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надав оригіналу заяви про відкриття рахунку, матеріалами справи не підтверджено отримання позичальником грошових коштів в іноземній валюті (доларах США) з позичкового рахунку №  НОМЕР_1 , а також відсутній письмовий договір на відкриття ОСОБА_1 позичкового рахунку. Позивач надав суду копії кредитного договору та договору поруки, які визначено як електронний архів, тобто не є оригіналами.
Посилався на відсутність у матеріалах справи графіку погашення кредиту, за якими можна визначити строки виникнення зобов`язання та початок прострочення належного виконання кредитного договору, який визначається за домовленістю сторін і ґрунтується на домовленості, укладеній у письмовій формі.
Позивач не забезпечив належного обліку банківських операцій та первинних документів, що унеможливлює встановлення розміру заборгованості за кредитом, відсотками та пенею.
Також місцевий суд вважав, що АТ «Райффайзен Банк» на час ухвалення рішення не є кредитором відповідачів, проте його правонаступники не встановлені.
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав доведеним, що у зв`язку з укладенням 20 серпня 2009 року додаткової угоди № 1 до кредитного договору було збільшено відповідальність ОСОБА_2 як поручителя без її згоди. Це підтверджується висновком експерта, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_2 у рядку «підпис» у лівій верхній частині третьої сторінки додаткової угоди від 20 серпня 2009 року № 1 до кредитного договору від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 ; рукописний запис « ОСОБА_2 » у рядку «П.І.Б.» у правій верхній частині третьої сторінки додаткової угоди від 20 серпня 2009 року № 1 до кредитного договору від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Не погодившись із ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 січня 2025 року, ТОВ «Цикл Фінанс» оскаржило її до апеляційного суду, просило її скасувати та задовольнити заяву про залучення правонаступника до участі у справі. Зазначало, що до заяви долучило всі необхідні докази, які не оцінені судом.
Також ТОВ «Цикл Фінанс» як особа, яка не брала участі у справі, оскаржило до апеляційного суду рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 лютого 2025 року, просило його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити. В апеляційній скарзі ТОВ «Цикл Фінанс» зазначало, що висновок суду про відсутність графіків погашення кредиту спростовується наявними в матеріалах справи документами, зокрема додатковою угодою від 20 серпня 2009 року № 1 до кредитного договору від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652 з графіком погашення боргу та додатком № 2 до додаткової угоди.
Вважало помилковим висновок суду, що матеріалами справи не підтверджено отримання позичальником грошових коштів в іноземній валюті, а позивач не забезпечив належного обліку банківських операції, первинних документів. Так, у матеріалах справи наявна заява про видачу готівки, а також виписки щодо видачі кредиту та виписки з рахунку щодо погашення заборгованості ОСОБА_1 .
Факт видачі кредитних коштів підтверджується подальшим укладенням додаткової угоди до кредитного договору. Виписками з рахунку боржника підтверджується факт часткового виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того, сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору, що свідчить про визнання ОСОБА_1 заборгованості, а також підтверджує факт виконання кредитором обов`язку щодо видачі кредитних коштів.
Київський апеляційний суд постановою від 29 липня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Цикл Фінанс» на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 січня 2025 року задовольнив.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 січня 2025 року  скасував та ухвалив нове судове рішення, яким заяву ТОВ «Цикл Фінанс» про залучення у справі правонаступника позивача задовольнив. Залучив до участі у справі ТОВ «Цикл Фінанс» правонаступником позивача АТ «Райффайзен Банк».
Апеляційну скаргу ТОВ «Цикл Фінанс» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 лютого 2025 року задовольнив частково.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні первісного позову АТ «Райффайзен Банк», правонаступником якого є ТОВ «Цикл Фінанс», до ОСОБА_1 про дострокове cтягнення заборгованості за кредитним договором скасував та ухвалив нове судове рішення.
Позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк», правонаступником якого є ТОВ «Цикл Фінанс», до ОСОБА_1  про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652 у розмірі 1 943 033,85 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 1 190 794,81 грн, у тому числі  прострочена заборгованість за кредитом - 186 072,00 грн; заборгованість за відсотками - 752 736,68 грн, у тому числі прострочена заборгованість за відсотками - 752 239,04 грн.
В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 лютого 2025 року залишив без змін.
Стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 654,00 грн, за подання заяви про збільшення позовних вимог у розмірі 25 491,51 грн та за подання апеляційних скарг у розмірі 8 509,00 грн, а всього 37 654,51 грн.
Задовольняючи заяву  ТОВ «Цикл Фінанс» про його залучення правонаступником позивача, апеляційний суд керувався тим, що відбулось передання первісним кредитором своїх прав вимоги заявнику за договором факторингу, й таке відступлення підтверджено відповідними документами.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині первісного позову про cтягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення первісного позову, апеляційний суд керувався тим, що відсутність у позивача оригіналу кредитного договору та надання суду лише його копії, за наявності інших належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують виникнення між сторонами кредитних правовідносин, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Суд першої інстанції не надав оцінки обставинам та доказам, якими ТОВ «Цикл Фінанс» обґрунтовувало свої вимоги, тому висновки про відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження набуття ТОВ «Цикл Фінанс» права вимоги за кредитним договором від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652, укладеним між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 , є помилковими.
Обставини виникнення між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 зобов`язальних правовідносин, фактичне отримання позичальником кредитних коштів у визначеній договором сумі та неналежне виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів підтверджено, зокрема, кредитним договором № 014/06-11/2652 та додатковою угодою № 1 до нього, підписаними ОСОБА_1 , випискою з рахунку та розрахунком заборгованості, які підтверджують часткову сплату позичальником тіла та процентів за договором до липня 2014 року включно, а також фактом припинення поруки відповідача, яка виникла відповідно до договору поруки від 09 жовтня 2006 року № 014//06-11/1205, укладеного між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 .
Вважав, що сплата ОСОБА_1 періодичних платежів за вказаним кредитним договором свідчить про визнання позичальником як факту отримання, так і використання ним кредитних коштів.
Зазначив, що аргументи відповідача щодо невідповідності заявленої до стягнення суми тіла кредиту умовам договору спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. ОСОБА_1 не надав суду обґрунтований контррозрахунок на спростування наведених банком розрахунків заборгованості ні в частині основної суми кредиту, ні в частині нарахованих процентів.
Оскільки апеляційна скарга ТОВ «Цикл Фінанс» не містила доводів у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до АТ «Райффайзен Банк» про припинення поруки, апеляційний суд не навів мотивів щодо законності рішення місцевого суду в цій частині.
Враховуючи припинення поруки ОСОБА_2 за кредитним договором від 04 жовтня 2006 року № 014/06?11/2652, солідарний обов`язок зі сплати заборгованості за ним припинено, тому борг підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_1 .
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ляхов І. О., просить постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16, постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 409/49/17-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 433/423/17-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16, від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, від 01 грудня 2021 року у справі № 382/2284/18.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем факту видачі кредитних коштів позичальнику, оскільки матеріали справи не містять будь-яких документів про видачу готівки за спірним кредитним договором, також не надано суду ані оригіналу кредитного договору, ані первинних документів на підтвердження надання позичальнику кредитних коштів, ані графіку погашення кредиту.
Зазначає, що ТОВ «Цикл Фінанс» як новий кредитор підтвердило відсутність у нього спірного кредитного договору та документів про видачу кредитних коштів за ним, а також не спростувало відсутність доказів видачі кредитних коштів відповідно до умов додаткової угоди до кредитного договору.
Апеляційний суд установив наявність правовідносин за спірним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 на підставі архівної копії цього договору, яка є недопустимим доказом у розумінні положень процесуального законодавства.
Посилається на те, що банк звернувся до суду з цим позовом у 2015 році, після чого розмір кредитної заборгованості не мав змінюватися, проте банк просив стягнути борг у сумі 55 904,99 доларів США, що на 7 236,99 доларів США більше, ніж визначено договором.
У вересні 2025 року від ТОВ «Цикл Фінанс» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому банк просить відхилити касаційну скаргу, а постанову апеляційного суду в частині стягнення заборгованості залишити без змін. 
Вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про недоведеність видачі йому кредитних коштів, оскільки сторони кредитного  договору, укладаючи додаткову угоду до кредитного договору, дійшли згоди про реструктуризацію боргу, що свідчить про визнання позичальником отримання коштів.
Крім того, матеріали справи містять інші належні докази отримання кредитних коштів, зокрема заяву про видачу готівки, виписки щодо видачі кредиту, виписки з рахунку щодо погашення заборгованості ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ляхов І. О., подав до Верховного Суду у серпні 2025 року. 
Верховний Суд ухвалою від 11 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження, витребував матеріали справи з Ірпінського міського суду Київської області.
У вересні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 13 листопада 2025 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 04 жовтня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/06-11/2652, відповідно до якого позичальнику надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 48 670,00 доларів США строком до 04 жовтня 2026 року із сплатою 15,25 % річних.
У пункті 1.1 кредитного договору зазначено, що кредитор на положеннях та умовах цього договору надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 48 670,00 доларів США.
Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору кредитор зобов`язаний на умовах цього договору відкрити позичальнику позичковий рахунок №  НОМЕР_1 та надати йому кредитні кошти за умови надання позичальником забезпечення повернення кредиту відповідно до пункту 3.5 договору.
09 жовтня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 014/06-11/1205, згідно з яким поручитель взяла на себе зобов`язання перед банком щодо виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 04 жовтня 2006 року.
З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника 20 серпня 2009 року було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652, відповідно до якої кредитор надав позичальнику кредитні канікули на період з 15 вересня 2009 року до 15 вересня 2010 року включно. Протягом кредитних канікул позичальник зобов`язався сплатити 42,10 % сукупної заборгованості за процентами.
За додатковою угодою № 1 до кредитного договору сторони погодили такі умови.  Станом на дату укладення цієї додаткової угоди - заборгованість позичальника за кредитним договором, строк сплати якої настав, становить 3 145,54 доларів США, у тому числі 1 691,97 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 453,57 доларів США - заборгованість за процентами (пункт 1.2). На підставі цієї додаткової угоди з 20 серпня 2009 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв?язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику (пункт 1.3). 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду                        
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах  2,  3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постанова апеляційного суду оскаржується в частині вирішення позовної вимоги банку про стягнення заборгованості, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає оскаржуване судове рішення у касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі.
В іншій частині судове рішення не оскаржується, тому Верховний Суд не вдається до оцінки і аналізу його законності і обґрунтованості в цій частині.
Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61?12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у разі: 1) розірвання договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірвання договору в судовому порядку; 3) відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Звертаючись до суду з позовом, АППБ «Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Цикл Фінанс», як на підстави позову посилалось на те, що відповідач ОСОБА_1 неналежно виконував свої зобов`язання, які виникли на підставі кредитного договору № 014/06-11/2652, укладеного 04 жовтня 2006 року  між ним та АППБ «Аваль», та додаткової угоди № 1 до нього від 20 серпня 2009 року,  зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку в уточненому відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог від 09 жовтня 2018 року розмірі.
Заперечуючи проти позову, а також у доводах касаційної скарги ОСОБА_1 ставив під сумнів факт видачі йому кредитних коштів, оскільки матеріали справи не містять будь-яких документів про видачу готівки за спірним кредитним договором, також відсутній оригінал кредитного договору, первинні документи на підтвердження надання позичальнику кредитних коштів  та графіку погашення кредиту.
Щодо доводів касаційної скарги про відсутність між сторонами кредитних правовідносин
Колегія суддів вважає такі доводи заявника безпідставними, враховуючи таке.
У спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанови Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 415/160/17, від 20 листопада 2024 року у справі № 243/7840/15).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів на рахунку, заявами на переказ готівки тощо.
Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів на конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанови Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 15 січня 2025 року у справі 753/16762/15-ц).
Апеляційний суд установив, що відповідно до виписки з рахунку від 09 жовтня 2006 року № 2213.7.130 банк видав позичальнику кредит на суму 48 670,00 доларів США згідно з договором від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652.
Наявна у матеріалах справи виписка з рахунку ОСОБА_1 в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за період з 19 березня 2009 року до 19 березня 2010 року підтверджує погашення позичальником заборгованості за договором від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652 як за тілом кредиту, так і за процентами.
Укладена між банком та ОСОБА_1 у 2009 році додаткова угода № 1 свідчить про триваючі правовідносини за кредитним договором, у доповнення до якого її укладено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині первісного позову про cтягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення первісного позову, апеляційний суд керувався тим, що відсутність у позивача оригіналу кредитного договору та надання суду лише його копії, за наявності інших належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують виникнення між сторонами кредитних правовідносин, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Обставини виникнення між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 зобов`язальних правовідносин, фактичне отримання позичальником кредитних коштів у визначеній договором сумі та неналежне виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів підтверджено, зокрема, кредитним договором № 014/06-11/2652 та додатковою угодою № 1 до нього, підписаними ОСОБА_1 , а також заявою про видачу готівки (касовий документ), випискою з рахунку та розрахунком заборгованості, які підтверджують часткову сплату позичальником тіла кредиту та процентів за договором до липня 2014 року включно.
Вважав, що сплата ОСОБА_1 періодичних платежів за вказаним кредитним договором свідчить про визнання позичальником як факту отримання, так і використання ним кредитних коштів.
Належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що банк довів належними та допустимими доказами факт укладення між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів та прострочення виконання ним взятих на себе зобов`язань. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки надані позивачем докази у їх сукупності підтверджують факт виникнення кредитних зобов`язань у ОСОБА_1  за кредитним договором та наявність у нього заборгованості.
Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні первинні документи, що підтверджують факт отримання коштів, відхиляються, оскільки спростовуються установленими судом обставинами справи.
Крім того, безпідставними є доводи ОСОБА_1 про недоведеність видачі йому кредитних коштів, оскільки сторони кредитного  договору, укладаючи додаткову угоду до кредитного договору, дійшли згоди про реструктуризацію боргу, що свідчить про визнання позичальником факту отримання коштів.
Щодо доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним судом заперечень позивача щодо розміру заявленої до стягнення заборгованості
Колегія суддів частково погоджується з такими доводами заявника, враховуючи таке.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16) вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16).
Суди встановили, що пункт 6.5 кредитного договору від 04 жовтня 2006 року № 014/06-11/2652, який визначає обов`язок позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадку невиконання позичальником умов цього договору та / або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту,  розміщений не у розділі «Відповідальність сторін». Також зазначено, що таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом.
Отже, спірний договір кредиту не містить положень щодо обов`язку сплати відсоткової ставки як відповідальності позичальника за невиконання умов договору.
Убачається, що останній платіж на виконання кредитного договору позичальник ОСОБА_1 здійснив 03 липня 2014 року.
Вимоги про дострокове повернення коштів банк направив ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 03 листопада 2014 року. 
У вимогах зазначено, що банк на підставі статей 625, 1050 ЦК України вимагає протягом 60 календарних днів з цієї дати здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі разом зі сплатою процентів та пені.
З розрахунку заборгованості убачається, що банк нарахував відсотки за користування кредитом після припинення кредитного договору безпідставно.
ОСОБА_1 правильно заперечив проти заяви про збільшення позовних вимог, зазначивши, що 03 листопада 2014 року банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове погашення кредиту у повному обсязі у строк не більше 60 календарних днів з дати цієї вимоги зі сплатою 45 392,62 доларів США заборгованості за кредитом та 2 957,95 доларів США заборгованості за процентам. 
Отже, строк добровільного повернення кредиту у повному обсязі закінчився 01 січня 2015 року, що припинило кредитні правовідносини з 02 січня 2015 року. Саме з цього дня банк не має права нараховувати проценти за користування кредитом. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. 
Також ОСОБА_1 правильно зазначав, що у спірному кредитному договорі умови про сплату відсотків до повернення кредиту відсутні. 
У пункті 9.1 кредитного договору від 04 жовтня 2006 року № 014/06?11/2652 передбачено сплату кредитору пені у розмірі 0,5 % від простроченої суми за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом. 
Однак, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд вважав, що у цьому випадку досудова вимога банку є передумовою звернення до суду з позовом і не припиняє обов`язку позичальника виконати кредитне зобов`язання у строк та на умовах, у ньому зазначених.
Апеляційний суд послався на відповідні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, про те, що направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц конкретизувала зазначений вище висновок так, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Отже, виконання банком вимог частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» стосується загального порядку досудового врегулювання спорів про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, проте жодним чином не нівелює те, що така вимога  змінює в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, як на обґрунтування строку виконання кредитних зобов`язань та підставності  нарахування банком відсотків після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості, не звернувши уваги на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, зокрема щодо припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про стягнення кредитної заборгованості  станом на 16 липня 2018 року у розмірі 1 943 033,85 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 1 190 794,81 грн, у тому числі  прострочена заборгованість за кредитом - 186 072,00 грн; заборгованість за відсотками - 752 736,68 грн, у тому числі прострочена заборгованість за відсотками - 752 239,04 грн, не врахував, що банк, пред`явивши 03 листопада 2014 року позичальнику вимогу згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, змінив умови основного зобов`язання щодо строку виконання основного зобов`язання, періодичності платежів, порядку сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим втратив право нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом з 02 січня 2015 року.
Усупереч статті 382 ЦПК України апеляційний суд на вказані вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не перевірив належним чином правильність розрахунку, наданого банком, у частині заборгованості зі сплати відсотків.
Отже, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками, нарахованими після настання строку повернення кредиту, тобто з 02 січня 2015 року.
За таких обставин вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками є обґрунтованими у сумах, визначених станом на 02 січня 2015 року, що відповідно до наданого банком розрахунку, доданого до заяви про збільшення позовних вимог, становить 3 925,19 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 102 957,73 грн.
При цьому вимоги про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, позивачем не заявлялись, а тому не були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій.
Таким чином, у справі, яка переглядається, наявні правові підстави для зменшення заборгованості за відсотками з 28 694,02 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 752 736,68 грн, до 3 925,19 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 102 957,73 грн.
Щодо резолютивної частини рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором у національній валюті колегія суддів зазначає таке.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №  464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивач просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором, яка становить 74 086,64 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 1 943 033,85 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 1 190 794,81 грн, у тому числі  прострочена заборгованість за кредитом - 186 072,00 грн; заборгованість за відсотками - 752 736,68 грн.
Оскільки позивач як кредитор за кредитним договором, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, заявив саме такі вимоги, які апеляційний суд задовольнив, стягнувши заборгованість у гривні, що підтверджує резолютивна частина рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором у національній валюті, при цьому банк це рішення не оскаржував, а у відзиві на касаційну скаргу просив його залишити без змін, тобто усвідомлював, що розмір стягненого боргу за кредитом апеляційним судом визначено у гривні, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміну постанови апеляційного суду в частині стягнутої суми заборгованості за відсотками шляхом її зменшення із 752 736,68 грн до 102 957,73 грн, а в частині стягнутої суми заборгованості за кредитом - залишення без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувану постанову апеляційного суду в частині стягнення заборгованості за відсотками необхідно змінити шляхом її зменшення із 752 736,68 грн до 102 957,73 грн, а в частині стягнення заборгованості за кредитом - залишити без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Ураховуючи, що за результатом касаційного перегляду судове рішення апеляційного суду змінено в частині суми заборгованості, яка підлягає стягненню, колегія суддів вважає за необхідне змінити розподіл судових витрат у справі.
Оскільки позивач у прохальній частині позовної заяви просив суд стягнути  заборгованість за договором кредиту у розмірі 1 943 033,85 грн, а за результатом касаційного перегляду справи позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 1 293 752,54 грн (66,6 % від заявлених вимог), сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку розподілу судових витрат, понесених у суді першої інстанції становить 19 236,04 грн (29 145,51 грн (сплачений судовий збір під час подання позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог) х 66,6 %), понесених у суді апеляційної інстанції - 3 650,35 грн (5 481,00 грн (сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду) х 66,6 %), а також судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 січня 2025 року у розмірі 3 028,00 грн.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Ураховуючи часткове задоволення касаційної скарги відповідача, беручи до уваги положення статті 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги пропорційно розміру  позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, що становить 2 440,87 грн (7 308,00 грн х 33,4 %).
У частині десятій статті 141 ЦПК України зазначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З огляду на викладене оскільки у порядку розподілу судових витрат з кожної із сторін підлягає стягненню на користь іншої зазначена вище сума сплаченого судового збору, колегія суддів дійшла висновку, що за результатами здійснення взаємозаліку сум з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 23 473,52 грн ((19 236,04 грн + 3 650,35 грн + 3 028,00 грн) - 2 440,87 грн).
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ляхов Ігор Олексійович, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2025 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості змінити. 
Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» заборгованості за відсотками із 752 736 (сімсот п`ятдесят дві тисячі сімсот тридцять шість) гривень 68 копійок до 102 957 (сто дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят сім) гривень 73 копійок, а в частині розміру стягнутої суми заборгованості за кредитом - залишити без змін.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» витрати зі сплати судового збору в розмірі 23 473 (двадцять три тисячі чотириста сімдесят три) гривні 52 копійки.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   І. М. Фаловська
Судді                                                                                             В. М. Ігнатенко
                                                                                                      С. О. Карпенко
                                                                                                      В. В. Сердюк
                                                                                                      О. М. Ситнік