21.01.26
22-ц/812/180/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 487/3276/20
Номер провадження: 22-ц/812/163/26
Номер провадження: 22-ц/812/180/26 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
за участю: прокурора - Кость А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами 
Заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури
та ОСОБА_1 , поданою в її інтересах – адвокатом 
Колесніковим Віталієм Валерійовичем
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Нікітіна Д.Г. в приміщенні того ж суду по справі за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок та знесення житлового будинку, 

в с т а н о в и л а :

У червні 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок та знесення житлового будинку.
Позов обґрунтовано тим, що пунктами 45 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,830га, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 27 листопада 2009 року отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140143 з кадастровим номером 4810136300:12:001:0020.
На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого 27 серпня 2012 року за №916, ОСОБА_2 продала вищевказану земельну ділянку ОСОБА_1 , про що на державному акті зроблено запис про перехід права власності на земельну ділянку останній. 
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року у справі №487/10134/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 830 кв.м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0020 по АДРЕСА_1 , визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140143 виданий 27 листопада 2009 року на ім`я ОСОБА_2 , площею 0,0830 га по АДРЕСА_1 з відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2012 року та зобов`язано останню повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 830 кв.м, по АДРЕСА_1 . Крім того, вказаною постановою встановлено факт знаходження спірної земельної ділянки у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Бузького лиману, яка є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, з існуючими обмеженнями щодо її забудови. 
14 лютого 2013 року ОСОБА_1 зареєструвала в Інспекції ДАБК у Миколаївській області повідомлення №МК 062130450400 про початок виконання будівельних робіт на об`єкті «Будівництво житлового будинку» за адресою: АДРЕСА_1 », а 10 серпня 2015 року - декларацію №МК 142152220087 про готовність даного об`єкту до експлуатації. 
Згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно 25 вересня 2015 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок з описом: загальна площа 237,4 кв. м, житлова площа 85.4 кв. м; житловий будинок «А-1», басейн №3, адреса: АДРЕСА_1 . Місцем розташування зазначеного будинку вказано земельну ділянку площею 0,830 га з кадастровим номером 4810136300:12:001:0020 на підставі свідоцтва про право власності від 25 вересня 2015 року № НОМЕР_1 .
Прокурор зазначає, що будівництво ОСОБА_1 спірного об`єкту здійснено з порушенням вимог земельного, водного, містобудівного законодавства, з недодержанням вимог будівельних норм і правил та внаслідок зловживання правами, а відтак відповідач не набула права власності на житловий будинок у визначений ст. 328 ЦК України спосіб, а тому свідоцтво про право власності на дане нерухоме майно №44496409 від 25 вересня 2015 року підлягає визнанню недійсним та скасуванню.
Посилаючись на викладене прокурор просив суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності ; НОМЕР_1 , видане 25 вересня 2015 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім`я ОСОБА_1 на житловий будинок (літера А-1) з басейном №3, загальною площею 237,4 кв. м, житловою площею 85,4 кв.м. по АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою водного фонду площею 0,830 га з кадастровим номером 4810136300:12:001:0020 шляхом знесення житлового будинку загальною площею 237,4 кв. м, житловою - 85,4кв. м (літера А-1) та басейну АДРЕСА_2 . Вирішити питання про судові витрати.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєві від 24 червня 2020 року за заявою прокурора вжито заходів забезпечення позову. 
07 вересня 2020 року від представника відповідачки - адвоката Колеснікова В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову.
Свої заперечення проти позову адвокат обґрунтовував тим, що порушений принцип диспозитивності, оскільки міська рада (як носій права власності) не звернулась до суду з позовом, суд не має повноважень захищати її права, навіть якщо такі були порушені. Оскільки прокурор не має права подавати позови для захисту права комунальної власності (місцевих рад), цей позов держави є проявом зловживання правами, порушує зобов`язання держави забезпечувати усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, суперечить Конституції України та порушує право відповідача на справедливий суд. 
Крім того, прокурор не довів, що земельна ділянка, на якій розташований будинок відповідачки, відноситься до земель водного фонду. Департамент архітектури та містобудування Миколаївської міської ради повідомив, що за детальним планом території земельна ділянка з кадастровим номером 4810136300:12:001:0020 належить до території житлової садибної забудови існуючого стану з існуючою капітальною будівлею, перебуває поза межами прибережної захисної смуги, а також відповідно до проєктного плану (основне креслення) М 1:2000 поза межами території пляжу.
Також, на думку представника відповідачки, прокурор обрав неналежні та неефективні способи захисту. Визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно не є способом усунення перешкод власнику земельної ділянки, а намаганням держави позбавити відповідачку права власності на житловий будинок на підставі та в порядку, які законом не передбачені. Скасування свідоцтва не призведе до припинення права власності на житловий будинок, оскільки право власності виникло не на підставі свідоцтва, а внаслідок прийняття новоствореного об`єкта до експлуатації, про що свідчить реєстрація державою декларації №МК 142152220087 від 10 серпня 2015 року, та прийняття рішення про державну реєстрацію права власності (з відкриття розділу) від 25 вересня 2015 року. Прийняття державою до експлуатації житлового будинку та факт реєстрації державою права власності доводять виникнення у відповідачки права власності на будинок в порядку, визначеному законом. 
Національний закон не дозволяє зносити житлові будинки, які були введені в експлуатацію, а обрана прокурором правова підстава (ст. 391 ЦК) не призначена для цілей позбавлення права власності. Відповідачка здійснила будівництво на земельній ділянці, яка придбана за договором купівлі-продажу, право власності на яке зареєстровано, що виключає можливість кваліфікації дій відповідача як самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки таким визнається фактичне використання земельної ділянки за відсутності правочину. Також не існує якісного закону, який встановлює процедуру знесення житлових будинків, які не є самочинним будівництвом. Держава намагається анулювати свідоцтво про право власності та безпідставно знищити нерухоме майно, яке є житлом відповідачки, без будь-якої компенсації. Будинок, який пропонується знести, був законно створений, та починаючи з вересня 2015 року по цей час його законно займають відповідачка з членами родини. 
Представник відповідачки вважає, що держава подала позов 11 червня 2020 року із очевидним пропуском позовної давності, через 7 років після обізнаності держави із початком будівельних робіт, 5 років після прийняття державою будинку до експлуатації та 5 років після реєстрації державою права власності. 
17 вересня 2020 року від прокурора надійшла відповідь на відзив, в якому спростовував заперечення відповідача та зазначав, що основною підставою знесення житлового будинку є встановлений судовими рішеннями у справі №487/10134/14-ц факт неможливості будівництва на землях водного фонду, якою є земельна ділянка з кадастровим номером 4810136300:12:001:0020. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що вимога щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку, в якому постійно проживає відповідачка, становитиме непропорційне втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на відповідачку надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою єдиного житла. Вирішуючи питання щодо правомірності втручання у права власності, як один із основоположних чинників, суд враховував не тільки поведінку відповідачки, а й поведінку (дії і бездіяльність) органів влади. Також суд першої інстанції вважав, що застосування вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку виключає застосування інших вимог власника земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, а тому відсутні підстави для визнання недійсним та скасування 
свідоцтва про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідачки, не поставив під сумнів її добросовісність, зосередившись на оцінці дій органів влади, хоча встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органів влади, але і дій та бездіяльності відповідачки, зацікавленої у залишенні майна у власності. Факт протиправного надання земельної ділянки водного фонду у приватну власність та неможливість здійснення житлового будівництва на ній вже встановлено судовими рішення у справі №487/10134/14-ц на підставі яких ОСОБА_1 позбавлено права власності на спірну земельну ділянку та на виконання рішення суду 09 березня 2021 року зареєстровано право комунальної власності на цю ділянку в особі Миколаївської міської ради. Отже, встановлено як незаконність вибуття земельної ділянки з володіння територіальної громади м. Миколаєва, так і незаконність заволодіння цією ділянкою ОСОБА_1 . Щодо пропорційності повернення вказаної земельної ділянки легітимній меті застосування такого обмеження прав на мирне володіння майном судами зазначено, що в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, розташованої за 9 м від урізу води ОСОБА_1 не могла не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Оскільки відповідачці було достеменно відомо про розташування цієї земельної ділянки біля Бузького лиману, а отже й чіткі законодавчі заборони на будівництво житлового будинку в прибережній захисній смузі, вона мала передбачити негативні наслідки зведення на ній житлового будинку, могла відмовитись від здійснення будівництва нерухомості, але свідомо не зробила цього та всупереч вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» збудувала індивідуальний (садибний) житловий будинок, тобто з порушенням вимог містобудівного законодавства та зареєструвала право власності на нього. Щодо порушення права на повагу до житла прокурор звертав увагу на те, що у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися, зокрема, з урахуванням обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок по АДРЕСА_1 не є єдиною житловою нерухомістю відповідачки, у її володінні є також квартира площею 49,9 кв. м у м. Миколаєві, а також дві земельні ділянки – у місті Миколаєві площею 731 кв.м. та у селі Баловне Миколаївського району площею 1761 кв.м., цільове призначення яких – для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, а відтак знесення житлового будинку по АДРЕСА_1 не становитиме для відповідачки надмірного тягаря і втручання у право на повагу до житла, однак цей факт проігнорований судом. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Колесніков В.В. просив рішення суду першої інстанції змінити, виклавши мотивувальну частину рішення про відмову у знесенні житлового будинку в редакції доводів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що прокурор не довів, що держава є власником, а відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні майном, а тому суд мав відмовити у позові з підстави відсутності у держави порушеного права В свою чергу, національний закон не передбачає право держави звертатись до суду в інтересах інших власників ділянок приватної або комунальної власності. Суд безпідставно послався на рішення у справі № 487/10134/14-ц як таке, що звільнює державу від обов`язку доводити правовий статус ділянки не дослідив і не зазначив про причини відхилення доказів про правовий статус ділянки. Також суд безпідставно зазначив, що відповідачка побудувала будинок всупереч ст. 13,14 Конституції України, ст. 3,4, 59 ЗК України, ст. ст. 85,90 ВК України, оскільки не регулюють порядок забудови земельних ділянок, а визначають обмеження для земель, які держава віднесла до земель водного фонду у порядку, передбаченому законодавством. Зазначає, що порядок встановлення цільового призначення земельних ділянок регулювався ст. ст. 20,122,186 ЗК України, відповідно до яких віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень уповноважених органів, яким затверджена документація із землеустрою. Окрім того, суд не врахував, що ОСОБА_1 придбала земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 серпня 2012 року №916 та розпочала забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства, що повністю узгоджується з вимогами, абзацу другого ч.2 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Враховуючи, що держава гарантувала можливість забудови та відсутність обмежень, а також ніколи не відносила ділянку до категорії водного фонду і не вносила відомості про це до реєстрів, міркування про «можливість знати» є доводами, непридатними для доказування обставин обізнаності із обмеженнями. Відповідачка погоджується із висновком суду, що має місце порушення права на мирне володіння майном та окремо на повагу до житла, але разом з тим суд не встановив чи наявний суспільний інтерес в цій справі з огляду на визнання міською радою того, що ділянка належить до території житлової забудови і перебуває поза межами ПЗС та пляжу. Також в рішенні не надана оцінка дотриманню принципу законності. Суд встановив, що будинок з 2015 року є житлом відповідачки, але не надав оцінки доказам, що будинок є житлом також її чоловіка та дітей, які також проживають у ньому з 2015 року. Представник Колесніков В.В. зазначав, що національний закон передбачає можливість знесення виключно об`єктів рухомого майна, зокрема об`єктів самочинного будівництва, а житловий будинок є об`єктом нерухомого майна, для цілей ст. 1 Протоколу 1 ст. 8 Конвенції це означає, що втручання не ґрунтується на законі, тобто є свавільним. З огляду на встановлені фактичні обставини, позбавлення відповідачки майна без виплати адекватної компенсації, буде становити порушення Конвенції, на підтвердження чого представник відповідачки звертав увагу на рішення ЄСПЛ «Н.А. та інші проти Туреччини».
У відзиві на апеляційну скаргу прокурора представник ОСОБА_1 - адвокат Колесніков В.В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданої представником - адвокатом Колесніковим В.В., керівник Окружної прокуратури м. Миколаєва зазначав, що не заслуговують на увагу твердження про те, що прокурор не довів, що держава є власником земельної ділянки, хоча звернувся в її інтересах, а тому у задоволенні позову має бути відмовлено з підстави відсутності у держави порушеного права. Так, у даній справі прокурор звернувся до суду із позовною вимогою в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, як власника земельної ділянки, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку на підставі ст. 152 ЗК України та ст. 391 ЦК України, а не на підставі ст. 376 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», як зазначає апелянт. У справі № 369/3261/17 Верховний Суд дійшов висновку, що власник вправі вимагати усунення із земельної ділянки усіх результатів діяльності (господарювання) відповідача на ній, а оцінка самочинності здійсненого будівництва не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки будь-яке будівництво на чужій земельній ділянці, витребуваній судом, має розглядатися як таке, що вчинене без правомірних підстав для ведення такої діяльності. Також Верховним Судом зазначено, що незаконний набувач земельної ділянки не набуває права власності на збудовані ним за час незаконного володіння споруди і має право лише на належні йому будівельні матеріали та конструктивні елементи без набуття права власності на споруди, які їх складали. Відтак, ОСОБА_1 не набула права власності на зведений будинок, а обов`язок повернути земельну ділянку належному власнику передбачає й обов`язок повністю звільнити цю ділянку, усунувши будь-які створені його діяльністю перешкоди власнику у володінні, користуванні та розпорядженні нею. Твердження представника відповідачки в апеляційній скарзі про те, що цільове призначення земельної ділянки, її категорія на момент придбання у власність ОСОБА_1 не була визначена державою як земельна ділянка водного фонду, а тому ОСОБА_3 не могла знати про її правовий статус, свідчать про спробу переоцінки юридичних фактів, що вже встановлені судом у справі № 487/10134/14-ц (належність земельної ділянки до земель водного фонду), і порушують юридичну визначеність та принцип обов`язковості судового рішення. Крім того, дії набувача майна під час будівництва та оформлення права власності на житловий будинок були недобросовісними, що унеможливлював застосування процедури компенсації за втручання у право власності, у зв`язку з чим не покладає на відповідача неспіврозмірний тягар відповідальності. 
У судове засідання представник Миколаївської міської ради, відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Колесніков В.В. не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе розглядати справу за їх відсутності.
Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
Як встановлено в судовому засіданні, пунктом 45.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 830 кв. м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення Миколаївської міської ради ОСОБА_2 27 листопада 2009 року отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140143 з кадастровим номером 4810136300:12:001:0020. 
27 серпня 2012 року ОСОБА_2 продала земельну ділянку відповідачці ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу за реєстровим № 916.
14 лютого 2013 року ОСОБА_1 повідомила Інспекцію ДАБК в Миколаївській області про початок виконання будівельних робіт садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
10 серпня 2015 року Управління ДАБІ в Миколаївській області зареєструвало декларацію під № МК142152220087.
На садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 ТОВ «Бюро Генерального Планування» виготовлений техпаспорт. 
25 вересня 2015 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок загальною площею 237,4 кв. м, житловою площею 85.4 кв. м, серія та номер: СТВ020009, у зв`язку з чим державним реєстратором Миколаївського міського управління юстиції Тумилович О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності відповідачки на нерухоме майно, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було внесено запис за №444964409.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2017 року у справі №487/10134/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року, задоволено позов Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту та повернення територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради спірної земельної ділянки шляхом її витребування у ОСОБА_1 ,
Зокрема рішенням суду апеляційної інстанції визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 830 кв.м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0020 по АДРЕСА_1 , визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140143 від 27 листопада 2009 року, з записом про перехід права власності ОСОБА_1 та зобов`язано останню повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 830 кв.м, по АДРЕСА_1 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 09 березня 2021 року за Миколаївською міською радою зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 4810136300:12:001:0020 по АДРЕСА_1 . Підстава для державної реєстрації - вищезазначені рішення судів. 
При розгляді цивільної справи №487/10134/14-ц встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810136300:12:001:0020 розташована на відстані 9 м від урізу води, входить до прибережної захисної смуги Бузького лиману та належить до земель водного фонду. Крім того, згідно з Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 21.11.1986 №403, і Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням міської ради №35/18 від 18 червня 2009 року, земельні ділянки по АДРЕСА_1 віднесені до території спеціального призначення - зелених насаджень загального користування. Відповідно до Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року №15/41, - до ландшафтно - рекреаційної зони м. Миколаєва, де заборонено будівництво.
Судами встановлено належність земельної ділянки до земель, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах від 21.05.2014 у справі №6-16цс14, від 19.11.2014 року у справі №6-175цс14 і від 24.12.2014 року у справі №6?206цс14, про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України).
Тому відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки (постанови від 30.05.2018 року у справі №469/1393/16-ц, від 28.11.2018 року у справі №504/2864/13-ц (п. 44), від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц (п. 53), від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (п. 63.2), від 07.04.2020 року у справі №372/1684/14-ц (п. 41)). 
З огляду на це, суд не переоцінює докази та не встановлює інші факти, зокрема, інший режим та цільове призначення земельної ділянки ніж ті, що встановлені в рішенні по справі №487/10134/14-ц.
Встановлено, що вказана земельна ділянка не є вільною, а на ній побудовано житловий будинок, право власності на який зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 .
Прокурор вважає, що Миколаївська міська рада, як власник земельної ділянки, має право вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку на підставі ст. 152 Земельного кодексу України. 
Суд першої інстанції правильно відхилив доводи відповідача щодо іншого режиму та цільового призначення земельної ділянки ніж ті, що встановлені в рішенні по справі №487/10128/14-ц.
При цьому суд відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України обґрунтовано врахував висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах від 21.05.2014 у справі №6-16цс14, від 19.11.2014 року у справі №6-175цс14 і від 24.12.2014 року у справі №6?206цс14, про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність останньої за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки (постанови від 30.05.2018 року у справі №469/1393/16-ц, від 28.11.2018 року у справі №504/2864/13-ц (п. 44), від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц (п. 53), від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (п. 63.2), від 07.04.2020 року у справі №372/1684/14-ц (п. 41)). 
З огляду на приписи частини четвертої статті 263 ЦПК України, якими встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги правові позиції, що були викладені Верховним Судом у постанові від 16.08.2023 року у справі №490/6324/19.
Так, у зазначеній справі, вирішуючи питання щодо заявленої керівником Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради позовної вимоги про знесення житлового будинку, спорудженого на земельній ділянці, що знаходиться у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Бузького лиману, яка належить до земель водного фонду, Верховний Суд звертав увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. Так, у пункті 107 вказаної постанови зазначено, що вирішення вимоги про витребування на користь власника земельної ділянки з володіння іншої особи не є вирішенням долі спорудженого на ній об`єкта нерухомості та питання про права на нього. Інакше кажучи, захист належного власникові права володіння земельною ділянкою шляхом введення останнього у володіння нею (внесення запису (відомостей) про право власності до відповідного державного реєстру) не означає, що у всіх випадках цей власник зможе надалі обґрунтувати правомірність втручання у права на повагу до житла та мирного володіння на об`єкт, споруджений на цій ділянці. 
Крім того Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що повернення власникові земельної ділянки, яка не могла передаватися у приватну власність, саме по собі не може вважатися перешкодою для використання будинку, спорудженого на частині цієї ділянки (пункт 126 зазначеної вище постанови).
У пункті 109 постанови Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості).
У пункті 125.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі № 487/10128/14-ц за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , Велика Палата Верховного Суду зазначала, що вирішення заявлених у цій справі позовних вимог, зокрема про повернення власникові спірної земельної ділянки, не є вирішенням питання про право власності на житловий будинок, споруджений на частині цієї ділянки. А тому немає підстав вважати, що повернення власникові спірної земельної ділянки унеможливить реалізацію ОСОБА_3 її прав на житловий будинок.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Так, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, прокурор звернувся до суду з позовом з метою усунення перешкод у здійсненні права власності на землі водного фонду не тільки територіальною громадою м. Миколаєва, а й Українського народу загалом, що відповідає меті негаторного позову. Отже вимога про знесення будівель, споруджених на земельній ділянці, на яку поширюється чітка заборона на передання її у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, є способом відновлення прав власника на спірну земельну ділянку водного фонду і такі позовні вимоги здатні відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав на неї.
За такого колегія суддів не погоджується з доводами представника відповідачки – адвоката Колеснікова В.В. - щодо обрання прокурором неналежного способу захисту, оскільки такий спосіб захисту, як демонтаж будівель, є адекватним наявним обставинам справи, спрямований на остаточне поновлення порушеного права дійсного власника земельної ділянки та відповідає положенням статті 391 ЦК України, частині другій статті 152, пункту б) частини третьої статті 152 ЗК України порядку.
Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 483/954/21, від 31 липня 2024 року у справі 487/2593/20.
Разом із тим, при вирішенні вказаних позовних вимог обов`язковим є ретельне з`ясування питання щодо правомірності та пропорційності втручання держави у право відповідачки на повагу до житла та мирного володіння збудованими на спірній земельній ділянці нерухомими об`єктами, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.
Так, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Відповідно ж до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема, до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні від 2 грудня 2010 рокуу справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням статті 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який обґрунтовано виходив з того, що позов прокурора в цій справі стосується захисту суспільного інтересу у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю та збереження прибережних захисних смуг, недопущення зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення, відновлення вільного доступу до узбережжя Бузького лиману з метою його рекреаційного використання громадянами, до зеленої зони загального користування.
Суд першої інстанції правильно зазначав, що суспільний інтерес спирається на норми закону.
Так, відповідно до ст. 13 Конституцій України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Згідно зі ст. ст. 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води; природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки);штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.
До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
З системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства у водних ресурсах.
Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять єдиний водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Крім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).
Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).
Отже, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, її не можна отримувати в оренду або у приватну власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку. 
Таким чином, суд першої інстанції вірно виснував, що будівництво житлового будинку здійснено відповідачкою всупереч наведеним нормам закону і у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 спірним майном є легітимна мета.
Водночас, перевіряючи дотримання принципу пропорційності легітимній меті, тобто розумного співвідношення між інтересами суспільства й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності та право на повагу до житла, суд першої інстанції вірно враховував не тільки поведінку відповідачки, а й поведінку (дії і бездіяльність) органів влади.
У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).
Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті в межах компетенції.
У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.
Суд першої інстанції вірно врахував, що відповідачка ОСОБА_3 в 2013 році зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт, в 2015 році ввела в експлуатацію житловий будинок, та в 2015 році зареєструвала право власності на нього. Узаконення житлової будівлі стало можливим саме завдяки послідовним діям органів влади, які, таким чином визнали правовий статус майна - житлового будинку і відповідачку як його власницю. 
Тобто особа у взаємовідносинах із суб`єктами владних повноважень може презюмувати, що їх рішення та дії відбуваються в межах законодавчого поля і на таку особу не покладено обов`язку перевіряти саме законність дій відповідних органів влади чи місцевого самоврядування. Це є виключно правом приватної особи. 
Перекладати тягар відповідальності на фізичних осіб, які обґрунтовано сподівалися на правомірність дій органу місцевого самоврядування не відповідає засадам, закріпленим, як у Конституції України, так і в міжнародних актах з прав людини та прецедентній практиці ЄСПЛ, та тягне можливість зловживання своїми правами органами державної влади та місцевого самоврядування.
Отже фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства перекладаються на фізичну особу. Крім цього, на фізичну особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України, та є надмірним тягарем, що покладається на приватну особу у правовідносинах з органом, який наділений владними повноваженнями та який має відповідні інструменти і зобов`язаний діяти відповідно до вимог закону.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за наведених обставин, в даному випадку, в разі знесення житлового будинку, належного відповідачці, помилка буде виправлена лише за рахунок відповідачки, якої вона стосується, хоча ситуація, в якій опинилася відповідачка, не була створена лише нею самою.
На думку колегії суддів, позбавлення відповідачки її житлового будинку без відповідної майнової компенсації, незалежно від того, чи заявляла про неї відповідачка, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.
Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 45). ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Аналогічного висновку дійшов ЄСПЛ у рішенні від 11 січня 2024 року у справі «Шмаков проти України», де суд підкреслив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (пункт 17).
У фінальному рішенні «НА і інші проти Туреччини» («NA AND OTHERS v.TURKEY») від 15 лютого 2006 року (заява № 3745/97) було встановлено, що заявники були позбавлені свого майна «в суспільних інтересах», оскільки було загальновизнано те, що спірна земля, на якій відбувалось будівництво готелю, була на березі моря і була частиною пляжу, громадської зони, відкритої для всіх. Таким чином, позбавлення власності переслідувало законну мету. Разом із тим ЄСПЛ наголосив, що заволодіння майном без сплати суми, яка розумно відповідає його вартості, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність компенсації може вважатися виправданою лише згідно зі статтею 1 Першого протоколу. за виняткових обставин (див. Настоу проти Греції (№ 2) , № 16163/02, § 33, 15 липня 2005 р.; Ян та інші проти Німеччини [ВП], № 46720/99, 72203/01 та 72552/ 01, § 111, ECHR 2005, рішення у справі «Святі монастирі проти Греції» від 9 грудня 1994 р., № 35, § 71). 
Судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є житлом відповідачки, де вона проживає тривалий час, з 2015 року, разом з сім`єю.
Поняття «житло» в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод охоплює місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству. 
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку відповідачки, в якому вона із сім`єю постійно проживає, до того ж без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, що позивачем не було запропоновано, становитиме непропорційне втручання держави у право відповідачки на повагу до житла та мирного володіння цим майном і призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 8 цієї Конвенції, покладе на відповідачку надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою цього житла. 
Посилання прокурора на наявність у відповідачки на праві власності іншого нерухомого майна, на думку апеляційного суду, не свідчить про дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини при знесенні житла відповідачки на безкомпенсаторній основі. 
З огляду на викладене також не можуть враховані посилання прокурора в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 447/455/17 від 13 жовтня 2020 року як на підставу необхідності врахування обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла у контексті пропорційності застосування такого заходу визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житло. До того ж у зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції встановила, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між 
сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач має постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою, ніж спірний будинок, та як колишній член сім`ї позивачки втратив право на користування будинком, а позивач змушена проживати разом із малолітнім сином у батьків, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має. За такого Велика Палата вважала, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, та порушено її права, і як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а тому інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.
Отже встановлені у справі № 447/455/17 обставини суттєво відрізняються від обставин справи, що переглядається в апеляційному порядку. 
За такого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку відповідачки. 
За такого, враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зазначених позовних вимог. 
Що стосується доводів апеляційної скарги відповідачки, поданої в її інтересах представником - адвокатом Колесніковим В.В., то колегія суддів виходить з наступного.
Так посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не була надана оцінка дотриманню принципу законності та суд не встановив чи наявний суспільний інтерес є безпідставними, оскільки такі обставини були встановлені судом та обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
Посилання представника відповідача на те, що прокурор не довів, що держава є учасником спірних приватно-правових відносин, а відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні майном, а тому суд мав відмовити у позові з підстави відсутності у держави порушеного права, не заслуговують на увагу.
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово виснувала, що погоджується з аргументами прокурора що, враховуючи особливий режим прибережних захисних смуг, їх значення у формуванні водно-екологічного правопорядку та забезпеченні екологічної безпеки населення України та з огляду на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, так і публічного, суспільного інтересу як інтересу державного, той може представляти інтереси територіальної громади. При цьому Велика Палата виходила з того, що Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18, від 20 липня 2022 року в справі № 910/5201/19).
З огляду на вказані вище норми та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову 
Інші в апеляційних скаргах доводи зводяться до підстав позову та заперечень які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційних скарг не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права залишенню без змін. 
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в її інтересах - адвокатом Колесніковим Віталієм Валерійовичем залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 26 січня 2026 року.