ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року 
м. Київ
справа № 380/5886/22
адміністративне провадження № К/990/42314/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Бучик А.Ю., Стеценка С.Г., розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Люксар» на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Термінал-ЛТД», про визнання протиправним і скасування рішення про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва,
УСТАНОВИВ:
ВСТУП
Предметом касаційного оскарження охоплюється ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі за скаргою особи, яка не брала участі у справі, однак вважає, що суд першої інстанції вирішив питання про її права та інтереси.
Переглядаючи таке судове рішення, Верховний Суд відзначає, що права на апеляційний перегляд справи та на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції прямо передбачені Конституцією та законами України і належать не лише учасникам справи, а й іншим особам у випадку, якщо вони не брали участі у розгляді справи, але відповідним судовим рішенням суду першої інстанції вирішене питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
При цьому, за усталеною правовою позицією Верховного Суду, з`ясування обставин та оцінка доводів щодо вирішення судом питання про права, свободи та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, за загальним правилом здійснюється судом апеляційної інстанції не на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, а при розгляді справи по суті, оскільки це потребує дослідження наявних у справі матеріалів з урахуванням вже установлених судовим розглядом справи обставин, що неможливо зробити на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
До того ж, вичерпний і остаточний перелік підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження у справі викладений у статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України, який розширеному тлумаченню не підлягає і не може бути довільно витлумачений, доповнений або розширений на розсуд суду, який вирішує питання про відкриття такого провадження за відповідною скаргою, яка надійшла на розгляд суду апеляційної інстанції, у тому числі у випадку надходження скарги після закінчення апеляційного розгляду справи в порядку статті 323 цього Кодексу.
Таких підстав суд апеляційної інстанції в оскарженій ухвалі не навів.
I. ІСТОРІЯ СПРАВИ
I.І Короткий зміст позовних вимог
1.          У квітні 2022 року ОСОБА_1 (далі - також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради (далі - також Виконком ЛМР, відповідач), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Термінал-ЛТД» (далі - також «НВП «Термінал-ЛТД»), у якому просив: 
-          визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 10 вересня 2021 року № 791, яким для Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Термінал-ЛТД» затверджені містобудівні умови та обмеження для проєктування нового будівництва багатоквартирного будинку з підземним паркінгом та офісного будівництва з вбудованими приміщеннями короткотривалого перебування дітей зі знесенням існуючих будівель за адресою: м. Львів вул. Тернопільська 42 (далі - також спірне, оскаржене рішення).
I.II Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2.          Справа розглядалась судами неодноразово.
3.          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
4.          Зазначені судові рішення позивач оскаржив у касаційному порядку до Верховного Суду.
5.          За результатом розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 . Верховний Суд ухвалив постанову від 01 травня 2025 року, якою судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору скасував й ухвалив нове судове рішення про задоволення позову, а саме - визнав протиправним і скасував спірне рішення відповідача.
6.          У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Люксар» (далі - також ТОВ «Люксар»), яке не брало участі в розгляді цієї справи, подало апеляційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2022 року.
7.          Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року у відкритті апеляційного провадження у цій справі відмовлено.
8.          Постановляючи таку ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення суду першої інстанції, яке ТОВ «Люксар» оскаржило в апеляційному порядку, скасоване Верховним Судом, й станом на момент подання апеляційної скарги і постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду є нечинним, у зв`язку з чим не може впливати на права, свободи чи інтереси будь-яких осіб, в тому числі і на права, свободи чи інтереси зазначеного Товариства, а тому підстави для його перегляду судом апеляційної інстанції відсутні.
I.IІІ Короткий зміст вимог касаційної скарги
9.          Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою апеляційного суду, ТОВ «Люксар» подало касаційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
II. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ, ЯКІ СЛУГУВАЛИ ПІДСТАВОЮ ДЛЯ ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВІ
10.          Підстави касаційного оскарження постановленої судом апеляційної інстанції ухвали, у зв`язку з якими Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі, яка розглядається, обґрунтовані такими аргументами.
11.          Скаржник наполягає, що суд першої інстанції, ухваливши рішення по суті спору у справі, яка розглядається, вирішив питання про його права та інтереси як суб`єкта містобудівної діяльності та проектувальника будівництва, для здійснення якого було видано спірні у цій справі містобудівні умови та обмеження.
12.          У зв`язку з цим Товариство вважає, що у нього виникло право на оскарження ухваленого у цій справі рішення суду першої інстанції на підставі норм частини першої статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України.
13.          При цьому скаржник вказує на неврахування судом апеляційної інстанції особливостей порядку розгляду апеляційної скарги, яка надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, визначених статтею 323 Кодексу адміністративного судочинства України.
14.          За доводами касаційної скарги, на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за скаргою особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції не може відмовити у відкритті такого провадження чи повернути скаргу з тих підстав, що оскаржуваним рішенням не вирішувалось питання про права скаржника. Надати оцінку таким обставинам, на думку скаржника, можливо тільки після відкриття апеляційного провадження, після чого, у разі встановлення, що оскаржуваним рішенням не вирішувалось питання про права заявника, суд вправі закрити апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 305 Кодексу адміністративного судочинства України.
15.          За наведеного правового регулювання та обставин справи, ТОВ «Люксар» висловлює позицію про те, що Восьмий апеляційний адміністративний суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка не відповідає вимогам законності та обґрунтованості й постановлена із передчасним висновком про застосування пункту 1 частини першої статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.
16.          Заявник касаційної скарги наполягає, що суд апеляційної інстанції, безпідставно та необґрунтовано відмовивши йому у відкритті апеляційного провадження у справі, порушив гарантоване йому Конституцією та законами України право на апеляційне оскарження судового рішення, яким вирішене питання про його права та інтереси, а також обмежив його в доступі до суду, яке регламентовано статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
17.          У відзиві на касаційну скаргу позивач наголошує, що ТОВ «Люксар» фактично зловживає своїм правом на судовий захист, оскільки було обізнане з наявністю судового провадження щодо розгляду цієї справи судом ще у 2022 році, що достовірно підтверджується матеріалами справи, однак свідомо і недобросовісно замовчує такі обставини у суді касаційної інстанції.
18.           ОСОБА_1 повністю підтримує викладену в оскарженій ухвалі апеляційного суду позицію про неможливість апеляційного оскарження судового рішення, скасованого в касаційному порядку, та застосування передбачених процесуальним законом повноважень суду апеляційної інстанції за результатом апеляційного перегляду справи.
19.          У зв`язку з цим позивач просить касаційну скаргу ТОВ «Люксар» залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу апеляційного суду - без змін.
20.          Згідно з відомостями автоматизованої системи документообігу суду усі інші учасники цієї справи мають електронний кабінет, зареєстрований у системі «Електронний суд», та 30 жовтня 2025 року отримали за його допомогою ухвалу про відкриття касаційного провадження разом з матеріалами касаційної скарги.
21.          У встановлений судом строк та станом на момент розгляду Верховним Судом касаційної скарги відзив на неї від інших учасників справи не надійшов, що, однак, відповідно до частини четвертої статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
ІІІ.I Оцінка доводів касаційної скарги та висновків суду апеляційної інстанції
22.          Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
23.          Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
24.          Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, та доводів касаційної скарги, які зумовили відкриття касаційного провадження у справі, дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а також надаючи оцінку аргументам скаржника, Верховний Суд виходить з такого.
25.          Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з закріплених у Конституції України основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129).
26.          З такими положеннями Основного Закону України перекликаються приписи частини першої статті 14 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», які надають учасникам справи та іншим особам право на апеляційний перегляд справи.
27.          Схожі за змістом норми містяться й у пункті 6 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України, які також відносять забезпечення права на апеляційний перегляд справи до основних засад (принципів) адміністративного судочинства й закріплюють за учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, право на апеляційний перегляд справи.
28.          Детальна регламентація права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції міститься у статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
29.          Отже права на апеляційний перегляд справи та на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції прямо передбачені Конституцією та законами України і належать не лише учасникам справи, а й іншим особам у випадку, якщо вони не брали участі у розгляді справи, але відповідним судовим рішенням суду першої інстанції вирішене питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
30.          Підстави ж для відмови у відкритті апеляційного провадження вказані у статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.
31.          Так, частини перша, друга зазначеної статті визначають, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо:
1) апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню;
2) є ухвала про закриття провадження у зв`язку з відмовою від раніше поданої апеляційної скарги цієї самої особи на це саме судове рішення;
3) є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення;
4) скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, суб`єкта владних повноважень подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги суб`єктом владних повноважень у справі, про розгляд якої він не був повідомлений або до участі в якій він не був залучений, якщо суд ухвалив рішення про його права та/або обов`язки.
32.          Застосована законодавцем правова конструкція вказаної статті Кодексу адміністративного судочинства України та спосіб викладення зазначених у ній норм засвідчують, що підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження у справі викладені за вичерпним і остаточним переліком, який розширеному тлумаченню не підлягає, а отже не може бути довільно витлумачений, доповнений або розширений на розсуд суду, який вирішує питання про відкриття такого провадження за відповідною скаргою, яка надійшла на розгляд.
33.          У справі ж, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, отримавши апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, ухвалене по суті спору, дійшов висновку, що таке не підлягає апеляційному оскарженню, оскільки станом на момент подання скарги таке судове рішення вже було скасоване Верховним Судом як судом касаційної інстанції, а тому є нечинним і не зумовлює жодного впливу на права та інтереси заявника.
34.          Проте Верховний Суд не може погодитись з таким висновком апеляційного суду, оскільки він прямо суперечить нормам частини першої статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України та не узгоджується з вищевикладеними положеннями Конституції та законів України, які відносять рішення суду першої інстанції по суті спору до переліку судових рішень, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, та передбачають право на апеляційне оскарження такого рішення.
35.          Те, що апеляційна скарга подана після закінчення апеляційного розгляду справи та ухвалення судом відповідної постанови не може бути перешкодою для прийняття її до розгляду судом апеляційної інстанції, оскільки можливість розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, як і порядок провадження за такою скаргою регламентовані нормами статті 323 Кодексу адміністративного судочинства України.
36.          Здійснюючи юридичний аналіз вищевказаних процесуальних норм, Верховний Суд у постанові від 20 квітня 2023 року у справі № 815/2227/18 дійшов висновку про те, що якщо особа, яка не брала участь у справі, вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій прийнято рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, то вона має право звернутися до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відповідно до частини першої статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України, і така скарга буде вирішуватися в порядку, передбаченому статтею 323 цього Кодексу.
37.          Крім того, зі змісту положень статті 323 Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що апеляційна скарга після закінчення апеляційного розгляду справи може бути подана особою, яка не приймала участі у справі, за двох умов:
- особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи;
- доводи апеляційної скарги не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
38.          Метою статті 323 Кодексу адміністративного судочинства України є недопущення перегляду судом апеляційної інстанції судового рішення суду першої інстанції з мотивів, які були вже предметом розгляду за первісно поданою апеляційною скаргою.
39.          У випадку ж, коли апеляційну скаргу в порядку зазначеної статті подає особа, яка не була учасником справи, додається ще одна умова щодо наявності дійсного порушеного права або законного інтересу у такої особи рішенням суду першої інстанції, яке вона оскаржує.
40.          Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, спираючись лише на факт скасування оскарженого судового рішення в касаційному порядку, передчасно констатував, що ухвалене у цій справі рішення суду першої інстанції не може мати жодного впливу на права та інтереси ТОВ «Люксар», а тому не може бути переглянуте в апеляційному порядку, й не надав жодної оцінки доводам апеляційної скарги стосовно вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси вказаного Товариства, залишив поза своєю увагою обставини, на які покликався скаржник на їх обґрунтування.
41.          При цьому суд апеляційної інстанції на врахував усталену практику Верховного Суду, в якій вже сформовані загальні принципи та підходи щодо прийнятності та обґрунтованості, зокрема, апеляційних скарг осіб, які не брали участі у справі, однак вважають, що рішення суду прийнято щодо їх права, обов`язків чи інтересів.
42.          Зокрема, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 26 вересня 2024 року у справі № 440/14216/23 зауважила, що судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто і вирішено спір у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
43.          Особа, яка не була учасником справи, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки. Такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, це означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та / або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.
44.          У постанові від 27 березня 2025 року у справі № 440/9869/21 Верховний Суд зазначив, що рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та / чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та / чи обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
45.          Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.
46.          Під час вирішення питання, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку із прийняттям судового рішення в цій справі таку особу наділено новими правами, чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та / або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та / або обов`язків у майбутньому.
47.          Отже, процесуальний закон в адміністративному судочинстві передбачає право особи подати апеляційну / касаційну скаргу на судове рішення, ухвалене за результатами розгляду спору у правовідносинах, учасником яких є заявник, або у якому містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, зважаючи на предмет і підстави позову.
48.          Такий висновок щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 23 жовтня 2025 року у справі № 520/16550/24.
49.          У світлі такого правозастосування Верховний Суд акцентує увагу й на тому, що можливість апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особами, які не брали участі у справі, законодавець передовсім пов`язує з фактом вирішення судом, який розглядав справу, питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, і саме це, а не обставини щодо подальшого оскарження рішення суду першої інстанції та його скасування, зумовлює вплив на права, свободи, інтереси та (або) обов`язки вказаних осіб.
50.          Тобто, навіть після закінчення апеляційного розгляду справи, особа, яка з певних причин, у тому числі й через помилку суду у визначенні суб`єктного складу учасників справи, не була залучена до розгляду справи і не брала участі у ній, але щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків якої суд вирішив питання, може у встановленому законом порядку ініціювати перегляд рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, оскільки право на судовий захист своїх прав надане кожній особі, що передбачає забезпечення з цією метою безперешкодного доступу до суду і надання можливості реалізації передбачених законом процесуальних прав у судовому процесі з дотриманням визначених процесуальним законом основних засад (принципів) адміністративного судочинства.
51.          Тому суд апеляційної інстанції, перевіряючи те, чи вирішував суд першої інстанції питання про права та інтереси ТОВ «Люксар» у справі, яка розглядається, повинен був насамперед послуговуватись вже напрацьованими у практиці Верховного Суду критеріями вирішення цього питання, а не виключно тим, що судове рішення, яке вказане Товариство оскаржило в апеляційному порядку, вже скасоване судом касаційної інстанції.
52.          Загальні підходи до судового захисту законних інтересів були сформульовані Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17.
53.          За змістом сформованих у вказаній постанові Верховного Суду висновків щодо застосування норм права, судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки, зокрема: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У заяві, скарзі чи іншому процесуальному документі, який підлягає розгляду судом, особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі (на це вказує слово «її»).
54.          Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у особи законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є, у тому числі: (а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права; (б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для особи. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини другої статті 124 Конституції України; (в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу; (г) коло осіб, які можуть звертатись до суду, прямо визначено законом, і така особа до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності).
55.          З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу й саме особа, яка стверджує про вирішення питання про такий інтерес, повинна довести, що вона має законний інтерес і є потерпілою від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень. Про наявність ознак «потерпілого» від порушення законного інтересу може свідчити те, що безпосередньо цій особі належить такий інтерес і він потребує судового захисту, оскільки його порушення має прямий суттєвий негативний вплив на особу або ймовірність такого впливу в майбутньому є обґрунтованою, зокрема, якщо внаслідок такого впливу особа буде змушена змінити свою поведінку або це загрожує притягненню до певного виду юридичної відповідальності. При цьому, законний інтерес, оскаржений акт, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень та стверджувальне порушення повинні бути нерозривно пов`язані й перебувати у прямому причинно - наслідковому зв`язку.
56.          Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.
57.          Водночас Суд підкреслює, що з`ясування обставин та оцінка доводів щодо вирішення судом питання про права, свободи та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, здійснюється судом апеляційної інстанції не на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, а при розгляді справи по суті.
58.          Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 160/5596/19, від 12 березня 2020 року у справі № 804/3153/16, від 22 листопада 2022 року у справі № 2а-2193/09/1570 та інших.
59.          Зміст оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі не свідчить про те, що на час вирішення судом питання про відкриття провадження існували очевидні й такі, що не потребують перевірки і доказування у встановленому законом порядку, обставини, які б беззаперечно свідчили про те, що суд першої інстанції не вирішував питання про права та інтереси ТОВ «Люксар».
60.          За таких обставин Верховний Суд висновує, що з`ясування зазначеного питання потребувало дослідження наявних у справі матеріалів з урахуванням вже установлених судовим розглядом справи обставин у світлі наведених в апеляційній скарзі доводів, що неможливо зробити на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
61.          Суд враховує, що ця справа станом на момент подання апеляційної скарги ТОВ «Люксар» вже розглядалась у касаційному порядку й судові рішення судів як першої, так і апеляційної інстанцій були скасовані Верховним Судом.
62.          Проте, це не може нівелювати гарантовані кожному, зокрема й Товариству, Конституцією та законами України права на судовий захист, на апеляційний перегляд справи та на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, що охоплюється верховенством права (правовладдям), яке визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, й становити перешкоди в доступі до правосуддя, для справедливого і публічного розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, що є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені у Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (ст. ст. 8, 10), з якою кореспондується норма Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка міститься в статті 6 «Право на справедливий суд».
63.          Відмова ж у відкритті апеляційного провадження у цій справі за скаргою ТОВ «Люксар», яке не брало участі у її розгляді в суді першої інстанції, без надання належної оцінки доводам заявника щодо вирішення судом питання про його права та інтереси, протиправно позбавить можливості скаржника реалізувати наявне у нього право на доступ до правосуддя в суді будь-якої інстанції, що суперечить як Конституції та законам України, так Конвенції, яка ратифікована Україною та застосовується судом як джерело права. 
64.          Узагальнюючи вищевикладене, Верховний Суд констатує, що у цій конкретній ситуації суд апеляційної інстанції передчасно і необґрунтовано, без наведення в ухваленому ним судовому рішенні належних мотивів, дійшов висновку про відсутність у скаржника права на апеляційний перегляд справи та про наявність передбачених процесуальним законом підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження у справі, охоплених за вичерпним і остаточним переліком нормами статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України. 
65.          Скасування рішення суду першої інстанції в касаційному порядку не зумовлює неможливість реалізації особою, яка не була присутня під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, наявного у неї та гарантованого Конституцією і законами України права на апеляційне оскарження такого судового рішення. Така обставина не є прямо передбаченою процесуальним законом підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження у справі, у зв`язку з чим оскаржену ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною і такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права та критеріїв, визначених у статті 242 цього ж Кодексу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
66.          За правилами пункту 2 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
67.          Підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі (частина перша статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України).
68.          Верховний Суд, провівши касаційний розгляд справи у межах повноважень, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також доводів та вимог касаційної скарги, з огляду на які Суд відкрив касаційне провадження, дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції помилково відмовив у відкритті апеляційного провадження у справі за відсутності передбачених законом підстав, чим допустив порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, й тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження її розгляду.
69.          Продовжуючи апеляційний розгляд справи, суду першої інстанції належить на підставі зазначених в апеляційній скарзі доводів, з`ясованих у справі обставин та наявних у ній матеріалів установити, чи не було вирішене судом першої інстанції, рішення якого оскаржило ТОВ «Люксар», питання про права та інтереси вказаного Товариства і, в залежності від відповіді на таке питання, застувати передбачені процесуальним законом наслідки: закрити апеляційне провадження у справі або ж розглянути скаргу по суті зазначених у ній вимог.
70.          Керуючись статтями 340, 341, 344, 349, 353, 355, 356, Кодексу адміністративного судочинства України, Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Люксар» задовольнити.
Ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач                                                                      Н.В. Коваленко

Судді:                                                                                                    А.Ю. Бучик

                                                                                          С.Г. Стеценко