ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5449/24 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної служби здоров`я України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної служби здоров`я України про визнання протиправним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення,
В С Т А Н О В И В:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Національної служби здоров`я України, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Національної служби здоров`я України від 16 січня 2024 року №20-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 ».
В обґрунтування позовних вимог зазначено про відсутність обставин вчинення дисциплінарного правопорушення.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної служби здоров`я України про визнання протиправним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано наказ Національної служби здоров`я України від 16 січня 2024 року №20-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 ».
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Національної служби здоров`я України на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 11 211, 20 грн.
Суд дійшов висновку про те, що матеріали дисциплінарного провадження щодо позивача, а відповідно й матеріали даної справи, не містять належних та допустимих доказів вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що виявився у відсутності на роботі у вказані відповідачем проміжки часу, що стало підставою прийняття оскаржуваного наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Беручи до уваги зазначене суд вважав, що відповідачем, за час розгляду справи, на виконання вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено правомірності прийнятого ним оскаржуваного рішення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник Національної служби здоров`я України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у справі № 320/5449/24; прийняти нове рішення у справі № 320/5449/24, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національної служби здоров`я України у повному обсязі; справу розглядати за участю представника НСЗУ.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. 
Апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_1 систематично порушував дисципліну під час виконання своїх службових обов`язків, а саме неодноразово безпідставно та самовільно покидав своє робоче місце без поважних причин та належного повідомлення безпосереднього керівника. Своїми діями ОСОБА_2 порушував трудову та виконавську дисципліну, обіймаючи керівну посаду заступника директора Адміністративного департаменту Національної служби здоров`я України. Висновки суду, що "обставини відсутності держслужбовця на роботі можуть фіксуватись, а відповідно й доводитись, виключно шляхом складання відповідних актів у порядку, визначеному Правилами" є хибними та безпідставними, оскільки до ОСОБА_1 був застосований вид дисциплінарного стягнення - попередження про неповну службову відповідність за порушення правил етичної поведінки, а не за прогул. Дисциплінарний проступок ОСОБА_3 характеризується відсутністю на робочому місці у робочий час, що не відповідає його посадовим обов`язкам. Судом не взято до уваги факту визнання позивачем відсутності на робочому місці та не надано цьому оцінки при прийнятті оскаржуваного рішення.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2025 року та від 22 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження; призначено справу до судового розгляду у порядку письмового провадження.
18 червня 2025 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу. Просить залишити апеляційну скаргу Національної служби здоров`я України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у справі № 320/5449/24 без задоволення, вказане рішення Київського окружного адміністративного суду залишити без змін. Позивач також заявив клопотання про розгляд справи Шостим апеляційним адміністративним судом за його участі.
На думку позивача, взаємовиключні твердження апелянта в апеляційній скарзі підтверджують протиправність оскаржуваного наказу та законність рішення суду першої інстанції, оскільки частиною 2 статті 65 Закону України «Про державну службу» визначені види дисциплінарних проступків; при цьому законом в імперативному порядку визначені перелік самостійних, незалежних одна від одної конкретних дій, які являються дисциплінарними проступками; в цьому сенсі законодавець визначив окремими самостійними дисциплінарними проступками, зокрема, порушення правил етичної поведінки державних службовців та недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; як свідчить наказ НСЗУ від 08.12.2023 р. № 685, дисциплінарне провадження відносно позивача було порушено з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості можливого недотримання правил внутрішнього службового розпорядку позивачем; натомість, оскаржуваним НСЗУ від 16.01.2024 № 20-к позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення правил етичної поведінки державних службовців. Таким чином, відповідач порушив дисциплінарне провадження відносно позивача по дисциплінарному проступку щодо недотримання позивачем правил внутрішнього службового розпорядку, а притягнутий позивач до дисциплінарної відповідальності за вчинення абсолютно іншого самостійного проступку - порушення правил етичної поведінки державних службовців.
26 вересня 2025 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу ідентичного змісту. Також позивач просить про винесення окремої ухвали про встановлення порушення законодавства та повідомити Голову Національної служби здоров`я України для вжиття заходів щодо недопущення аналогічних порушень в майбутньому та для вирішення питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідно до п. 15 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» службових осіб НСЗУ, відповідальних за звернення до суду з апеляційною скаргою.
28 жовтня 2025 року позивачем подано клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.
12 грудня 2025 року позивачем подано додаткові пояснення. Вказує про те, що 11 грудня 2025 року отримав лист НАЗК № 223-02/99852-25, яким підтверджено статус викривача з 10 березня 2023 року.
22 грудня 2025 року позивачем подано клопотання, за змістом якого вказує про те, що наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності є протиправним; зазначений наказ негативно впливає на його характеристику як державного службовця та перешкоджає у просуванні кар`єрною драбиною.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного висновку.
Щодо клопотань сторін про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами 2 та 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
У той же час, згідно частин 1-3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини 4 статті 12, частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених частиною 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається з поданих клопотань, в таких не наведено жодних доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.
Дослідивши клопотання сторін, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, тощо, беручи до уваги пункт 20 частини 1 статті 4 та частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають її розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні зазначених клопотань необхідно відмовити.
Розглянувши клопотання позивача про постановлення окремої ухвали, колегія суддів зазначає про те, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства (аналогічний висновок міститься у пункті 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 171/2124/18, у пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2018 у справі № 521/18287/15-ц).
Поряд з цим, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, суд не постановляє окремих ухвал за клопотаннями сторін.
Колегією суддів не було встановлено жодних підстав для постановлення окремої ухвали про порушення законодавства. За наведених обставин, клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали підлягає залишенню без задоволення.
В частині вимог позивача про повідомлення Голови Національної служби здоров`я України для вжиття заходів щодо недопущення аналогічних порушень в майбутньому та для вирішення питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідно до п. 15 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» службових осіб НСЗУ, відповідальних за звернення до суду з апеляційною скаргою, судова колегія враховує відсутність доводів та мотивів означеного клопотання.
Відповідно до ч. 1,2 статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: 1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 2) найменування суду, до якого вона подається; 3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі;4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; 5) підстави заяви (клопотання, заперечення); 6) перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення); 7) інші відомості, які вимагаються цим Кодексом. Якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.
Керуючись наведеними приписами, клопотання позивача про повідомлення Голови Національної служби здоров`я України щодо недопущення аналогічних порушень в майбутньому підлягає поверненню без розгляду.
Побічно, судова колегія також враховує, що згідно з приписами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі;5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Таким чином, усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом та в однаковій мірі наділені процесуальними правами на подання апеляційних скарг, заяв та клопотань.
Клопотання позивача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, зокрема лист НАЗК № 223-02/99852-25 від 11 грудня 2025 року підлягає залишенню без задоволення, оскільки відповідно до частини 4 статі 308 Кодексу адміністративного судочинства України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів із порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи. 
При цьому, відповідних обставин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, останнім не наведено.
Верховний Суд у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 906/127/24 вказав про те, що відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Відповідно до фактичних обставин справи, з 10 червня 2022 року ОСОБА_1 працює в Національній службі здоров`я України на посаді заступника директора Адміністративного департаменту. 
На підставі службових записок від 06.09.2023 № 10-10/238-23, від 26.09.2023 № 2.2-01/8-23, від 02.10.2023 № 10-10/249-23 та отриманої інформації з автоматизованої системи контролю доступу про вхід/вихід до/з приміщення адміністративної будівлі Національної служби здоров`я України, чинних Правил внутрішнього службового розпорядку Національної служби здоров`я України, директором Департаменту управління персоналом Мариною Козак сформовано доповідну записку від 25.10.2023 №3-12/85-23.
Наказом Національної служби здоров`я України від 08.12.2023 № 685 порушено дисциплінарне провадження відносно ОСОБА_3 .
Наказом Національної служби здоров`я України від 08.12.2023 №691 утворено дисциплінарну комісію з розгляду дисциплінарної справи для здійснення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_3 , заступника директора Адміністративного департаменту.
Відповідно до подання дисциплінарної комісії за результатами розгляду дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_3 , заступника директора Адміністративного департаменту від 08.01.2024 № 3.1.1-31/12-24 дисциплінарна комісія дійшла висновку про наявність в діях ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, визначеного пунктом 2 частини 2 статті 65 Закону № 889-VIІI, а саме порушення правил етичної поведінки державних службовців, та підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності і рекомендувала застосувати вид дисциплінарного стягнення «попередження про неповну службову відповідність», передбачений пунктом 3 частини 1 статті 66 Закону № 889-VIІI.
Наказом Національної служби здоров`я України від 16.01.2024 № 20-к ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну службову відповідність.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Закон України «Про державну службу» (далі - Закон) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Статтею 62 Закону закріплено, що державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону, а також не допускати вчинків, несумісних із статусом державного службовця; виявляти високий рівень культури, професіоналізм, витримку і тактовність, повагу до громадян, керівництва та інших державних службовців.
Засади дисциплінарної відповідальності регламентовані главою 2 розділу VIII Закону.
Так, відповідно до частини 1 статті 64 Закону за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною 1 статті 65 Закону підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.
За змістом пункту 2 частини 2 статті 65 Закону дисциплінарними проступками є порушення правил етичної поведінки державних службовців.
Приписи пункту 3 частини 1 статті 66 Закону визначають, що до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення, зокрема, попередження про неповну службову відповідність.
Отже, у випадку встановлення факту порушень правил етичної поведінки, державний службовець може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності із накладенням на нього одного з видів дисциплінарного стягнення, визначеного частиною 1 статті 66 Закону.
Відповідно до частини 1 статті 69 Закону для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ.
За правилами статті 71 Закону порядок здійснення дисциплінарного провадження затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок здійснення дисциплінарного провадження визначає, зокрема: 1) повноваження та порядок роботи дисциплінарної комісії; 2) порядок формування дисциплінарної комісії; 3) порядок здійснення дисциплінарного провадження у разі неможливості утворення або функціонування дисциплінарної комісії у державному органі.
Згідно з частиною 1 статті 73 Закону з метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення дисциплінарною комісією ступеня вини, характеру і тяжкості цього дисциплінарного проступку Комісією, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа.
Вимоги до дисциплінарної справи окреслені у частині 2 статті 73 Закону.
Приписи ч. ч. 1, 2 статті 74 Закону визначають, що дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби.
Дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця. Вчинення державним службовцем діянь у стані крайньої потреби або необхідної оборони виключають можливість застосування дисциплінарного стягнення.
За правилами ч. 1 статті 75 Закону перед накладенням дисциплінарного стягнення суб`єкт призначення повинен отримати від державного службовця, який притягається до дисциплінарної відповідальності, письмове пояснення.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 статті 77 Закону рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення.
У рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення.
Пропозиція Комісії, подання дисциплінарної комісії є обов`язковими для розгляду суб`єктами призначення та враховуються ними під час вирішення питань щодо застосування дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження.
Викладене свідчить, що передумовою вирішення питання про притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є проведення дисциплінарного провадження із обов`язковим дотриманням гарантій прав особи, щодо якої таке провадження здійснюється, а також порядку та процедури такого.
У межах спірних правовідносин, відносно ОСОБА_1 було порушено дисциплінарне провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості можливого недотримання ним правил внутрішнього службового розпорядку.
Згідно з приписами статті 47 Закону № 889-VIII правилами внутрішнього службового розпорядку державного органу (далі - правила внутрішнього службового розпорядку) визначаються: 1) початок та кінець робочого часу державного службовця; 2) перерви, що надаються для відпочинку та прийняття їжі; 3) умови і порядок перебування державного службовця в державному органі у вихідні, святкові та неробочі дні, а також після закінчення робочого часу; 4) порядок доведення до відома державного службовця нормативно-правових актів, наказів (розпоряджень) та доручень із службових питань; 5) загальні інструкції з охорони праці та протипожежної безпеки; 6) загальні правила етичної поведінки в державному органі; 7) порядок повідомлення державним службовцем про його відсутність на службі; 8) порядок прийняття та передачі діловодства (справ) і майна державним службовцем; 9) інші положення, що не суперечать цьому Закону та іншим актам законодавства.
Правила внутрішнього службового розпорядку затверджуються загальними зборами (конференцією) державних службовців державного органу за поданням керівника державної служби і виборного органу первинної профспілкової організації (за наявності) на основі типових правил.
Правила внутрішнього службового розпорядку доводяться до відома всіх державних службовців під підпис.
Згідно з пунктом 6 розділу III Правил внутрішнього службового розпорядку Національної служби здоров`я України, які введені в дію Наказом Національної служби здоров`я України від 03 червня 2020 року № 139 (далі - Правила) встановлено, що вихід держслужбовця за межі адмінбудівлі Національної служби здоров`я України у робочий час зі службових питань відбувається з відома його безпосереднього керівника.
Пунктом 1 розділу IV вищенаведених Правил встановлено, що держслужбовець повідомляє свого безпосереднього керівника про свою відсутність на роботі у письмовій формі, засобом телекомунікаційного зв`язку або іншим доступним способом.
Пунктом 2 розділу IV вищенаведених Правил встановлено, що фіксація відсутності держслужбовця на роботі відбувається за участю не менше трьох осіб, в т.ч. безпосереднього керівника, шляхом складання та підписання відповідного акту.
Відсутність позивача на робочому місці 05 вересня 2023 року, 06 вересня 2023 року, 16 жовтня 2023 року та 17 жовтня 2023 року відповідачем розцінена в якості дисциплінарних проступків. Таку відсутність підтверджено відомостями системи контролю доступу, доповідними, службовими записками та пояснення працівників Національної служби здоров`я України: 
- доповідна записка т.в.о. директора Адміністративного департаменту Юлії Аврамової від 14.12.2023 № 10-10/320-23 з якої слідує, що ОСОБА_4 неодноразово покидав робоче місце без попередження, також нерідко покидав робоче місце раніше закінчення робочого дня, що дає можливість зробити висновок про недостатній рівень дисципліни; 
- пояснення начальника господарського управління Адміністративного департаменту (виконував обов`язки директора Адміністративного департаменту) від 14.12.2023 № 10.1-01/319-23 та від 15.12.2023 № 10.1- 01/324-23 з яких слідує, що 05.09.2023 ОСОБА_4 був присутнім у приміщенні Господарського суду міста Києва на засіданні по справі №910/7126/23 за позовом ТОВ "Саті-Нова Союз" в якості вільного слухача; про відсутність на робочому місці 16.10.2023 та 17.10.2023 ОСОБА_2 не повідомляв керівництво; 
- доповідна записка заступника Голови Національної служби здоров`я України Ірини Надашкевич від 12.12.2023 № 13.1-01/119-23 з якої слідує, що ОСОБА_2 не повідомляв про відсутність на роботі у письмовій формі, засобами телекомунікаційного зв`язку або іншим доступним способом; 
- службова записка завідувача Сектору мобілізаційної роботи ОСОБА_5 від 18.12.2023 № 19-07/73-23 з якої слідує, що ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці 05.09.2023 з 09:48 до 12:34 (2 год. 45 хв.), з 15:43 до 16:06 (22 хв.) та 06.09.2023 з 12:06 до 15:01 (2 год. 55 хв.). 
- службова записка ОСОБА_6 , колишнього директора Адміністративного департаменту, від 06.09.2023 № 10-10/238-23 з якої слідує, що ОСОБА_2 повідомив свого безпосереднього керівника про те, що вважає за необхідне бути присутнім на судових засіданнях у Господарському суді міста Києва 05.09.2023 та 06.09.2023 як слухач, з метою захисту інтересів Національної служби здоров`я України, що суперечить його посадовим обов`язкам; 
- службова записка директора Юридичного департаменту Сергія Карачуна від 26.09.2023 № 2.2-01/8-23 з якої слідує, що ОСОБА_7 не залучали в будь-якому статусі до судового розгляду справи № 910/7126/23 за позовом ТОВ "Саті-Нова Союз" у приміщенні Господарського суду міста Києва.
Відповідач дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 був відсутній на робочому місці 05 вересня 2023 року (вівторок) - з 9:48 до 12:34 (2 години 45 хвилин) та з 15:43 до 16:06 (22 хвилини), 06 вересня 2023 року (середа) - з 12:06 до 15:01 (2 години 55 хвилин, з них 45 хвилин обідня перерва, відсутність складає 2 години 10 хвилин).
У ході дисциплінарного провадження позивач надав пояснення про причини відсутності на робочому місці, а саме участь у судових засіданнях, що відбувалося 05 вересня 2023 року о 10:30 год. у приміщенні Господарського суду м. Києва по справі № 910/7126/23 за позовом ТОВ "САТІ-НОВА СОЮЗ" та засіданні, що відбувалося 06 вересня 2023 року о 12:45 год. у приміщенні Північного апеляційного господарського суду по справі №910/4313/23 за позовом ТОВ "САТІ-НОВА СОЮЗ", де він був присутній в якості вільного слухача. 
Також відповідач вказав про те, що 16 жовтня 2023 року (понеділок) ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 14:14 до 16:56 (2 години 41 хвилин) та 17 жовтня 2023 року (вівторок) - з 09:46 до 11:58 (2 години 12 хвилин). 
Позивач надав пояснення про причини відсутності на робочому місці 16-17 жовтня 2023 року наступного змісту: «Я звернувся до НАБУ із відповідною заявою про злочин. У зв`язку із бездіяльністю детектива НАБУ, я вимушений був звернутися до ВАКС із скаргою щодо бездіяльності детектива НАБУ, що полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР згідно з моєю заявою. Оскільки рішення слідчим суддею ще не прийнято, то я не можу, на даний час, надати його текст. Я повідомляв численними доповідними записками про факти мобінгу відносно мене. На сьогодні в КОАС розглядається мій позов до НСЗУ щодо мобінгу (цькування). Мобінг службовими особами НСЗУ полягає у матеріальному, моральному, психологічному цькуванні. Задля недопущення погіршення мого морально-психологічного стану, я вимушений тимчасово покидати своє робоче місце. Оскільки в мене міопія високого ступеня, то за рекомендаціями лікарів, я повинен регулярно переривати свою роботу за комп`ютером та частіше перебувати на свіжому повітрі. Оскільки я повинен берегти своє життя і здоров`я, то під час повітряної тривоги, я вимушений покидати своє робоче місце.».
За доводами апелянта, заключень та рекомендацій лікаря ОСОБА_1 до пояснень та до Департаменту управління персоналом не надавав. Окрім того в доповідній записці від 18.10.2023 № 10-10/262-23 відсутня інформація щодо проведення перевірки стану генератора. Генератор знаходиться на території Національної служби здоров`я України у внутрішньому дворі, а за інформацією отриманою з автоматизованої системи контролю доступу про вхід/вихід до/з приміщення адміністративної будівлі НСЗУ, вихід у внутрішній двір ОСОБА_1 відсутній. 
Таким чином, відповідач висновує, що ОСОБА_1 систематично порушував дисципліну під час виконання своїх службових обов`язків, а саме неодноразово безпідставно та самовільно покидав своє робоче місце без поважних причин та належного повідомлення безпосереднього керівника. Своїми діями ОСОБА_2 порушував трудову та виконавську дисципліну, обіймаючи керівну посаду заступника директора Адміністративного департаменту Національної служби здоров`я України.
Судова колегія враховує, що для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц.
Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.
Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.
Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.
Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.
Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.
Зазначені висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19, від 14 червня 2023 року у справі № 727/3770/21.
Як вірно встановлено судом, обставини відсутності держслужбовця на роботі можуть фіксуватись, а відповідно й доводитись, виключно шляхом складання відповідних актів у порядку, визначеному Правилами (пункт 2 розділу IV).
Як вбачається з матеріалів справи та на заперечується апелянтом, до матеріалів справи не було долучено жодних актів, які б фіксували відсутність позивача на роботі у періоди, визначені відповідачем (05 вересня 2023 року, 06 вересня 2023 року, 16 жовтня 2023 року та 17 жовтня 2023 року). 
У спірному випадку відомості системи контролю доступу, доповідні, службові записки та пояснення працівників Національної служби здоров`я України є недопустимими доказами вказаних обставин.
Крім того, як наголошує апелянт, до ОСОБА_1 застосований вид дисциплінарного стягнення - попередження про неповну службову відповідність за порушення правил етичної поведінки, а не за прогул.
Частиною другою статті 65 Закону № 889-VIII визначено дисциплінарні проступки, а саме: 1) порушення Присяги державного службовця; 2) порушення правил етичної поведінки державних службовців; 3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу; 4) дії, що шкодять авторитету державної служби; 5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; 6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 9 -1) порушення вимог Закону України "Про запобігання загрозам національній безпеці, пов`язаним із надмірним впливом осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів)" у частині подання, дотримання строків подання декларації про контакти державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії "А" або "Б"; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення; 12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення; 15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу.
Таким чином, згідно з підпунктом 12 частини другої статті 65 Закону № 889-VIII одним із дисциплінарних проступків визначено прогул державного службовця - відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.
Разом з тим, надані відповідачем відомості про відсутність позивача на робочому місці 05 вересня 2023 року, 06 вересня 2023 року, 16 жовтня 2023 року та 17 жовтня 2023 року не свідчать про тривалість такої відсутності більше трьох годин протягом робочого дня. 
Крім того, порушення правил етичної поведінки державних службовців та прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин є різними видами дисциплінарних проступків з відповідними вимогами щодо доведення їх фактичного вчинення.
Як встановлено вище, наказом Національної служби здоров`я України від 08 грудня 2023 року № 685 відносно ОСОБА_1 було порушено дисциплінарне провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості можливого недотримання ним лише правил внутрішнього службового розпорядку. Відомостей щодо перевірки дотримання позивачем правил етичної поведінки матеріали спірного дисциплінарного провадження не містять.
За таких обставин апеляційний суд, ураховуючи правове регулювання спірних правовідносин у зіставленні з установленими фактичними обставинами справи, погоджується з позицією суду першої інстанцій щодо протиправності наказу Національної служби здоров`я України від 16 січня 2024 року №20-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 ». 
Судова колегія враховує відсутність заперечень та доводів апелянта щодо висновків суду першої інстанції про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн.
Колегія суддів зазначає, що згідно частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки у апеляційній скарзі відсутні доводи щодо зазначеної позовної вимоги, колегія суддів не вважає за потрібне надавати оцінку висновкам суду першої інстанції в цій частині.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримано норми матеріального права, що стало підставою для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Щодо розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції судова колегія враховує наступне.
Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до приписів частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи заяву позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у апеляційному суді у розмірі 4 000,00 гривень, суд апеляційної інстанції зауважує, що заявлена до відшкодування сума є неспівмірною із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
Здійснивши системний аналіз наданих доказів понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу у їх співвідношенні до тривалості розгляду справи, складності правовідносин та обсягу вчинених представником позивача дій в процесі підготовки процесуальних документів для забезпечення юридичного представництва інтересів у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що сума в розмірі 2 000,00 грн відповідає принципу співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу, що підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись статтями 242, 308, 315, 311, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Національної служби здоров`я України залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної служби здоров`я України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 2 000,00 (дві тисячі гривень).
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, визначені статтями 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

І.О. Грибан