Справа № 299/7099/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

29 грудня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого: судді Джуги С.Д.,
суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2025 року у складі судді Бак М.Д., у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в :
У жовтні 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач здійснює утримання вказаного будинку, його обслуговування та експлуатацію. 
Зазначав, що відповідач як власник і споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний брати участь у витратах з утримання квартири і прибудинкової території та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані житлово-комунальні послуги. 
01.11.2020 між сторонами укладено договір № 832 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на підставі рішення Виноградівської міської ради від 13.10.2020 №211. 
Вказував, що відповідач ухилився від обов`язку щодо підписання договору з позивачем. Однак, відсутність письмово оформленого договору не звільняє відповідача від обов`язку оплачувати надані позивачем житлово-комунальні послуги, якими відповідач фактично користувався. 
Відповідач не вносить належним чином плату за надані йому житлово-комунальні послуги, тому в період з 01.12.2020 до 27.08.2024 виникла заборгованість в сумі 10 481,98 грн. 
22.03.2023 Виноградівським районним судом Закарпатської області було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за оплату послуги з управління багатоквартирним будинком, який скасовано ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 05.04.2023. 
Відповідач відмовляється погасити заборгованість в добровільному порядку, чим порушує права позивача. 
Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 10 481,98 грн.
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2025 року у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, на думку апелянта, суддя суду першої інстанції провела судовий розгляд поверхово, не визнала ту обставину, що ОСОБА_1 є управителем багатоквартирних будинків, при цьому формально відхиливши всі докази позивача, зазначивши, що їх потрібно було засвідчити нотаріально, а ухвалу суду слід було подати тільки у прошитому виді, або подати в оригіналі. Вказує, що невизнані суддею докази містяться в матеріалах справи і є посвідченими належним чином. Вважає, що суддя суду першої інстанції застосувала надмірний формалізм у питанні допустимості доказів, що призвело до неправильного висновку про недоведеність обставин. Вказує, що суд першої інстанції не розглянув об`єктивність відводу, формально вказав на пропуск строку, неправильно визначивши момент вручення документа, що є процесуальним порушенням, не витребував позицію сторін щодо можливого конфлікту інтересів, попри наявність системної проблеми, а саме що позивач є присяжним у Виноградівському районному суді Закарпатської області, в якому здійснює суддівську діяльність суддя Бак М.Д.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бочкор І.В., просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З огляду на те, що предметом оскарження в суді апеляційної інстанції є рішення суду у справі з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.
Згідно з ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Частиною 4 ст. 95 ЦПК України встановлено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Отже, ЦПК України, як процесуальним законом, не встановлено порядку засвідчення копій документів, як письмових доказів, а норма ч. 4 ст. 95 ЦПК України є відсильною та зумовлює необхідність урахування учасниками процесу стандартів оформлення документів, визначених національним стандартом як нормативним документом відповідно до ст. ст. 1, 23 Закону України «Про стандартизацію».
01 вересня 2021 року набув чинності новий стандарт на заміну ДСТУ 4163-2003, який регулює порядок оформлення організаційно-розпорядчих документів - Національний стандарт України Державна уніфікована система документації «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» ДСТУ 4163:2020, затверджений наказом Державного підприємства «Український науководослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (ДП «УкрНДНЦ») від 01 липня 2020 року №144.
Згідно з п. 5.26. Національного стандарту України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» ДСТУ 4163:2020, відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії. У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчують відбитком печатки юридичної особи, структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо) юридичної особи або печатки «Для копій». Відмітку про засвідчення копії документа проставляють нижче реквізиту «Підпис» на лицьовому боці останнього аркуша копії документа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви було долучено пакет документів у копіях, на яких на зворотній стороні останнім проставлено посвідчувальний напис із зазначенням «Згідно з оригіналом», підпис, ПІБ, а на титульній сторінці дату засвідчення копії, підпис та напис із зазначенням «Згідно з оригіналом».
Таким чином, позивач долучив до позовної заяви копії документів, які у своїй сукупності, оформлені з дотриманням вимог щодо їх засвідчення відповідно до національного стандарту щодо оформлення документів.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про неналежність доказів, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, є помилковим та спростовується матеріалами справи, яким суд не дав належної оцінки.
Тобто, слід констатувати, що суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму та поставив правовий формалізм вище, ніж доступ до правосуддя та обмежив позивача в можливості захистити порушені права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 займається економічною діяльністю за КВЕДом «68:32 Управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту», що стверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Згідно з рішенням Виконавчого комітету Виноградівської міської ради Закарпатської області «Про призначення управителя багатоквартирного будинку» від 13.10.2020 №211 слідує, що ФОП ОСОБА_1 призначили управителем ряду багатоквартирних будинків, зокрема будинку АДРЕСА_2 , в якому проживає відповідач ОСОБА_2 .
З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 вже звертався до Виноградівського районного суду Закарпатської області із заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за оплату послуг з управління багатоквартирним будинком у сумі 5766,28 грн. Дану заяву судом 22.03.2023 було задоволено та видано відповідний судовий наказ, який ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 05.04.2023 було скасовано у зв`язку з тим, що дані обставини підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.
Спірні правовідносини між сторонами виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробником (виконавцем) і споживачем, а тому регулюються положеннями ЦК України та Законом України «Про житлово-комунальні послуги», який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Суб`єктами правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг (статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
За статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить, зокрема житлова послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.
Згідно з частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи №6-2951цс15 (пункти 19-20).
Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, яка переглядається, між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими відповідачу надавалися житлово-комунальні послуги, які він був зобов`язаний оплачувати, як власник квартири у багатоквартирному житловому будинку.
Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 виконував свої обов`язки з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_2 , та надавав послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що підтверджується рядом наявних у матеріалах справи Актів прийомки виконаних будівельно-монтажних робіт (а.с. 18-33).
Тобто, незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про оплату послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, із фактичних відносин, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки управителем багатоквартирного будинку у встановленому законом порядку послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території відповідачу надаються, у зв`язку з цим він поніс відповідні витрати, а тому відповідач повинен також нести зобов`язання по їх сплаті, як власник житлового приміщення.
Проте, ОСОБА_2 належним чином не виконував покладені на нього зобов`язання. Так, згідно виписки щодо розміру заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за особовим рахунком № НОМЕР_1 від 20.09.2024 слідує, що заборгованість відповідача ОСОБА_2 перед ФОП ОСОБА_1 за надані послуги станом на 20.09.2024 становить 10 481,98 грн. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що у спірний період послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій надавалися іншим управителем, а не позивачем. Нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що управитель або виконавець повинен надавати споживачу акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг. При цьому відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 є власником квартири розташованої у будинку АДРЕСА_2 , за якою надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової території управителем багатоквартирного будинку - ФОП ОСОБА_1 , однак оплата цих послуг відповідачем не була забезпечена у встановлений строк та у розмірі спожитої житлової послуги, відтак колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 10 481,98 грн. 
Відповідно до ч. 1 п. 1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.
Щодо доводів апелянта про обґрунтованість заявленого судді Бак М.Д. відводу колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через присяжних.
У випадках, встановлених цим Кодексом, цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються колегією у складі одного судді і двох присяжних, які при здійсненні правосуддя користуються всіма правами судді (ч. 2 ст. 34 ЦПК України).
Правовий статус присяжного визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого, присяжним є громадянин України, який у випадках, визначених процесуальним законом, вирішує справи у складі суду разом із суддею, забезпечуючи згідно з Конституцією України безпосередню участь народу у здійсненні правосуддя (ч. 1 ст. 65, ч. 1 ст. 63 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 124, 127 Конституції України).
Суд залучає присяжних до здійснення правосуддя у порядку черговості на строк не більше одного місяця на рік, крім випадків, коли продовження цього строку зумовлено необхідністю закінчити розгляд справи, розпочатий за їхньою участю (ч. 1 ст. 67 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Частинами 1, 2, 3 статті 68 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що присяжним за час виконання ними обов`язків у суді виплачується винагорода, розрахована виходячи з посадового окладу судді місцевого суду з урахуванням фактично відпрацьованого часу в порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Присяжним відшкодовуються витрати на проїзд і наймання житла, а також виплачуються добові. Зазначені виплати здійснюються за рахунок коштів бюджетної програми на здійснення правосуддя територіальними управліннями Державної судової адміністрації України за рахунок коштів Державного бюджету України. За присяжними на час виконання ними обов`язків у суді за місцем основної роботи зберігаються всі гарантії та пільги, визначені законом. Час виконання присяжним обов`язків у суді зараховується до всіх видів трудового стажу. На присяжних поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов`язків із здійснення правосуддя.
Таким чином, з наведеного випливає, що присяжний і суддя не є тотожними поняттями, а статус присяжного прирівнюється до статусу судді лише безпосередньо під час виконання ним обов`язків присяжного під час розгляду конкретної справи.
Матеріали цивільної справи містять копію списку присяжних Виноградівського районного суду Закарпатської області, затвердженого рішенням Виноградівської районної ради від 24.11.2022 №222, до якого включено, зокрема позивача ОСОБА_1 .
При розгляді справи, у якій стороною є особа, яка має статус присяжного відповідного суду, судді мають виходити з наявності чи відсутності конфлікту інтересів, який усувається у спосіб, визначений статтями 36, 39, 40, 41 ЦПК України.
Відповідно до роз`яснення у рішенні Ради суддів України №40 від 05.07.2019 «Про роз`яснення деяких питань щодо конфлікту інтересів», слідує, що у судді не виникатиме конфлікт інтересів при розгляді справ, в яких стороною є особа, яка має статус присяжного відповідного суду, за умови відсутності приватного інтересу.
Колегія суддів також звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні відомості, що позивач ОСОБА_1 виконує та/або виконував обов`язки присяжного Виноградівського районного суду Закарпатської області у справах, де головуючою суддею є суддя Бак М.Д.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про обґрунтованість заявленого судді Бак М.Д. відводу не знайшли свого підтвердження, відтак відсутні підстави для постановлення апеляційним судом окремої ухвали щодо судді Бак М.Д.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачем сплачено судовий збір за подання позову в сумі 1211,20 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1454 грн., всього 2665,20 грн. Дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 10 481,98 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2665,20 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 29 грудня 2025 року.

Головуючий:  

Судді: