Справа № 145/618/25
Провадження № 22-ц/801/117/2026
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року	Справа № 145/618/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
секретар судового засідання Куленко О. В.,
учасники справи:
позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,
відповідачка ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Томашпільська селищна рада Вінницької області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Копилової Л. В. у селищі Тиврів, дата складення повного рішення 23 жовтня 2025 року,
в с т а н о в и в :
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Тиврівського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Томашпільська селищна рада Вінницької області, про позбавлення батьківських прав. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 лютого 2023 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. З 2013 року син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем та знаходиться на повному його утриманні, навчанням та вихованням сина, займається позивач, в той час відповідачка протягом тривалого часу участі в житті сина не приймає. Це підтверджено довідкою з місця проживання, актом обстеження умов проживання, довідкою з навчального закладу.
Висновком органу опіки і піклування було встановлено, що ОСОБА_2 безвідповідально ставиться до виконання своїх обов`язків з виховання сина, не спілкується з ним, самоусунулась від виховання та догляду дитини, не телефонує, станом здоров`я та іншими потребами не цікавиться, матеріально не допомагає.
Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області відмовлено в задоволенні позову, попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покладено на органи опіки та піклування Томашпільської селищної ради Вінницької області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував таке рішення тим, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно сина є свідомим та злісним нехтуванням нею батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб.
Більш того, не доведено у чому полягає захист інтересів дитини, якщо матір буде позбавлена батьківських прав. Позбавлення відповідачки батьківських прав не відповідатиме інтересам самої дитини. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з матір`ю не виключає можливість налагодження між ними стосунків у майбутньому.
Не погодившись із прийнятим рішенням, 12 листопада 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно оцінив докази наявні у справі, які свідчать, що відповідачка тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_4 , а тому існують підстави для позбавлення її батьківських прав. Орган опіки і піклування Томашпільської міської ради, даючи висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , належним чином врахував всі обставини справи, поведінку відповідачки та якнайкращі інтереси дитини. Будь-яких перешкод для виконання відповідачкою своїх обов`язків по відношенню до дитини по справі судом встановлено не було, навпаки судом першої інстанції встановлено, що відповідачка дійсно не спілкувалася з дитиною, не має з нею психоемоційного контакту, більше того не має наміру виконувати своїх батьківських обов`язків, про що подала відповідну заяву.
У встановлений законом строк від відповідачки не надходив відзив на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Дунаєв І. Б. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити. Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день та час судового засідання повідомлена належним чином.
22 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку надійшов лист, в якому вказано в якості відправника ОСОБА_2 та який містить заяву, в якій викладено прохання розглядати справу у відсутність відповідачки, підтверджено, що дитина дійсно протягом дванадцяти років проживає з батьком, його вихованням та доглядом вона не займається, вимоги апеляційної скарги підтримує. 
24 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» Томашпільська селищна рада подала заяву, в якій розгляд справи здійснювати у їх відсутність, вимоги апеляційної скарги підтримують. 
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.
По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:
- сторони у справі є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 (а.с. 10), зміна матір`ю прізвища з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » сторонами у справі не заперечується, однак документально не підтверджена;
- згідно довідки № 29 від 21 січня 2025 року Томашпільської селищної Вінницької області, позивач ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 . Він дійсно сам виховує сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на його утриманні, а також проживає з ним (а.с. 11);
- згідно довідки закладу дошкільної освіти «Дзвіночок» № 1 від 03 лютого 2025 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був вихованцем вказаного закладу з вересня 2015 року по липень 2017 року. Батько один займався вихованням сина, мати жодного разу в закладі дошкільної освіти не була (а.с. 12);
- згідно характеристики учня 8-го класу Комаргородського ліцею, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за час навчання він зарекомендував себе старанним та здібним учнем. Позитивно характеризується у школі. За роки навчання мати жодного разу не цікавилася навчанням дитини. Водночас завдяки батьку хлопчик росте вихованим, добросовісним. Батько один виховує сина та дбає про його здоров`я (а.с. 13);
- згідно характеристик з місця роботи від 13 лютого 2025 року та з місця проживання від 10 лютого 2025 року, позивач як за місцем роботи, так і за місцем проживання характеризується позитивно, працює, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні сина (а.с. 14-15);
- згідно акту обстеження умов проживання від 17 лютого 2025 року, дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 . Житловий будинок складається із 3-х кімнат, в будинку створені усі належні та необхідні умови для проживання і виховання дитини. Хлопчик має необхідний одяг, речі, продукти харчування. За цієї адресою також проживають дідусь і бабуся хлопчика ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Дитина перебуває на утриманні і вихованні батька, допомагають бабуся і дідусь (а.с. 17);
- згідно висновку органу опіки та піклування від 25 березня 2025 року № 86, Томашпільська селищна рада Вінницької області, як орган опіки та піклування, дійшла висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення її батьківських прав мати дитини надала відповідну заяву (а.с. 19 – 20).
Між сторонами виник спір з приводу позбавлення батьківських прав.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. 
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках в разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Така позиція є сталою в правозастосуванні та неодноразово висловлювалася Верховним Судом. Суд першої інстанції вірно послався на постанови Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 08.04.2020 у справі № 645/731/18, від 24.06.2020 у справі № 344/6374/18, від 23.12.2020 у справі № 522/21914/14, від 22.11.2023 у справі № 1915/2789/12, від 25.01.2023 у справі № 462/4705/19, від 23.04.2025 у справі № 541/939/22, які є релевантними до обставин цієї справи.
Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладається на позивача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки беззаперечно не підтверджують наявність винної поведінки та факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків з виховання сина, а також те, що змінити її поведінку у кращу сторону неможливо.
Суд першої інстанції, даючи оцінку висновку органу опіки і піклування № 86 від 25 березня 2025 року, вірно зазначив, що даний висновок носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Апеляційний суд зауважує, що цей висновок складений на підставі тверджень заявника ОСОБА_1 , без вжиття належних заходів для того щоб вислухати матір дитини, самого неповнолітнього, у наданому суду висновку не зазначено причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, не зазначено чи відповідає таке рішення інтересам дитини, чи вживав заходи та які саме орган опіки і піклування для налагодження зв`язку матері з дитиною та дитини з матір`ю.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
На перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. 
Позивач не пояснив та не довів, чому позбавлення батьківських прав матері дитини буде сприяти інтересам сина. Суд першої інстанції вірно виснував, що у цій справі, з урахуванням доказів, які є в матеріалах справи, в найкращих інтересах дитини зберегти зв`язок між батьком та дитиною, не позбавляючи відповідачку батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В справі що розглядається відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, що також свідчить про те, що не вичерпано усі можливості налагодити відносини матері з дітьми і навпаки. Матеріали справи не містять жодних доказів, які характеризують відповідачку як матір. Стверджуючи, що в неї є інша сім`я і там є діти, позивач не довів вказане відповідними доказами. 
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних доказів того, що відповідачка умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, у цій справі не доведено відповідні умисні дії чи бездіяльність відповідачки, не доведені обставини, за яких відповідачка, яка має всі можливості виконувати свої обов`язки по вихованню сина, не виконує їх.
Апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що в матеріалах справи немає документів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 є належним відповідачем у справі, адже в свідоцтві про народження дитини матір`ю вказана ОСОБА_9 (а. с. 10), а відповідних актових записів, які б підтверджували зміну прізвища матері дитини суду не було надано. Лише у Висновку органу опіки та піклування заначено прізвище мтаері дитини ОСОБА_10 , однак документального підтвердження цієї обставини немає.
Доводи апеляційної скарги про те, що встановлені судом першої інстанції обставини відсутності спілкування відповідачки з дитиною, психоемоційного контакту та її участі у вихованні є достатніми підставами для позбавлення батьківських прав, є необґрунтованими.
Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який допускається лише за наявності виключних обставин, зокрема умисного, тривалого та винного ухилення від виконання батьківських обов`язків, що підтверджується належними та допустимими доказами.
Сам по собі факт проживання дитини з батьком, здійснення ним основного догляду та виховання, а також обмеженої участі матері у житті дитини не є безумовним доказом свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка відмовлялася від спілкування з дитиною, перешкоджала її розвитку, вчиняла жорстоке поводження, зловживала батьківськими правами або створювала загрозу для життя чи здоров`я дитини, а її бездіяльність, як стверджує позивач, є недостатньою для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав;
Висновки освітніх закладів та органу місцевого самоврядування лише констатують факт відсутності активної участі матері у навчальному процесі та вихованні дитини, однак не підтверджують наявності умислу та вини, які є обов`язковими для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надані позивачем докази не свідчать про наявність підстав, визначених статтею 164 СК України, для позбавлення батьківських прав, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до власної оцінки доказів та незгоди з їх оцінкою, наданою судом, що не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.
Оцінюючи ту обставину, що, як стверджує позивач, відповідачка подала заяву про визнання позову, апеляційний суд зазначає таке. 
У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
З огляду на викладені норми права, заяви відповідачки від 26 вересня 2025 року (а.с.89-92) та надіслана на адресу апеляційного суду заява від 22.12.2025 року, які наче б то надійшли від імені відповідачки і в яких вона визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Відтак, суд першої інстанції правильно не прийняв визнання відповідачкою позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.
Верховний Суд в постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 наголошував, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд першої інстанції, зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд виснує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 жовтня 2025 року слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, понесені ним судові витрати слід залишити за ним, доказів понесення судових витрат іншими учасниками справи матеріали справи не містять.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 08 січня 2026 року.

Головуюча   Т. М. Шемета
Судді:  О. Ю. Береговий 
О. В. Ковальчук