Справа № 646/11737/25 
№ провадження 1-кп/646/645/2026 
В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 січня 2026 року         м. Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання: ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22025220000000899 від 01.09.2025 за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Макіївка Донецької області, з повною середньою освітою, офіційно непрацевлаштованого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ., раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,
за участі сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_5 , являючись уродженцем та мешканцем м. Макіївка Донецької області, не будучи прихильником української державності, самостійності та незалежності України, вирішив порушити правовий зв`язок з Україною, який полягав у взаємних правах та обов`язках, не вчинивши жодних дій щодо відмови від громадянства України, отримав паспорт Російської Федерації.
З цією метою, обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи в умовах політичних подій в Україні з початку 2014 року, будучи достовірно обізнаним про окупацію російською федерацією міста Макіївка Донецької області, маючи паспорт громадянина України, отримав паспорт громадянина Російської Федерації та військовий квиток збройних сил російської федерації.
Відповідно до ст. ст. 2 та 5 Конституції України територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою та право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Ніхто не може узурпувати державну владу. Відповідно до ст. 69 Конституції України народне волевиявлення здійснюється через вибори, референдум.
Питання про зміну території або конституційного ладу в Україні вирішуються виключно на всеукраїнському референдумі, який може бути назначений тільки Верховною Радою України, при цьому остання не надавала свого дозволу на проведення всеукраїнського референдуму щодо зміни меж території України та конституційного ладу в України.
Відповідно до ст. 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно зі ст. 2 Конституції України, суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Відповідно до ст. 5 Конституції України, Україна є республікою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. 
Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні, основні засади якого визначено в розділах І, III, XIII Конституції України, належить виключно народові. Тобто, тільки народ має право безпосередньо, шляхом всеукраїнського референдуму визначати конституційний лад в Україні, який закріплюється Конституцією України, а також змінювати конституційний лад внесенням змін до Основного Закону України в порядку, встановленому його розділом XIII.
З 19.02.2014 представниками Російської Федерації (далі - РФ) розпочато збройне вторгнення збройних сил РФ (далі - ЗС РФ), приховане твердженням керівників РФ про переміщення військових підрозділів в рамках звичайної ротації сил Чорноморського флоту, які у взаємодії з військовослужбовцями Чорноморського флоту РФ та іншими підрозділами ЗС РФ здійснили блокування й захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України, забезпечивши військову окупацію території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя. 18.03.2014 РФ оголосила про офіційне включення Криму до її території.
Одночасно із цим, протягом березня та на початку квітня 2014 року, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади та ЗС РФ представники іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд і груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих РФ, взяли під контроль будівлі, в яких знаходилися органи місцевої влади та місцеві органи виконавчої влади України, військові об`єкти України в окремих районах Донецької та Луганської областей України. 07.04.2014 в м. Донецьку створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі за текстом - «ДНР»), а 27.04.2014 в м. Луганську - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі за текстом - «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час. 
Внаслідок військових дій у період з травня по серпень 2015 року сили оборони України звільнили частину раніше окупованих територій Донецької та Луганської областей.
Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19.02.2014. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20.02.2014. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 07.04.2014, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII.
Надалі, 24.02.2022 президент РФ оголосив початок так званої «спеціальної військової операції». Після цього, близько четвертої години ранку того ж дня, ЗС РФ, інші збройні формування РФ та підконтрольні їм угруповання іррегулярних незаконних збройних формувань розпочали широкомасштабне військове вторгнення на територію України, увійшовши з боку РФ, Білорусі та тимчасово окупованої території України, що супроводжувалось завданням ракетно-артилерійських ударів та бомбардувань авіацією об`єктів по всій території України.
24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. 
З того моменту сили оборони України здійснюють збройну відсіч вздовж всієї лінії фронту.
Факт широкомасштабного збройного вторгнення на територію України 24.02.2022 не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п.п. 1, 3 Висновку 300(2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії РФ проти України», п. п. 17, 18 Наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього» (Україна проти РФ) та ін.).
Відповідно до ст. 2 спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 р., ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.
Не пізніше квітня 2025 року громадянин України ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що він є громадянином України, військовозобов`язаним, оскільки під час дії воєнного стану за законом мобілізувати можуть таку категорії чоловіків, як придатних за станом здоров`я віком від 25 до 60 років без досвіду військової служби, так і обмежено придатних з досвідом та без досвіду служби, але, не маючи патріотичних переконань, за відсутності фізичного чи психологічного впливу з боку представників держави-агресора, вирішив стати на шлях протиправної діяльності та сформував у себе злочинний умисел, направлений на вчинення державної зради в умовах воєнного стану шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту.
З метою реалізації свого вищевказаного протиправного умислу ОСОБА_5 , будучи громадянином України, який згідно із ст. 65 Конституції України має обов`язок здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який у відповідності до частин 2, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», шляхом проходження військової служби виключно у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органах спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, свідомо порушуючи свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, будучи достеменно обізнаним про наявність збройного конфлікту та про введення в Україні воєнного стану у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, маючи на меті заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, умисно та добровільно вирішив підписати контракт про проходження військової служби в ЗС РФ.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , перебуваючи у м. Санкт-Петербург Російської Федерації, діючи умисно та з власної ініціативи, усвідомлюючи, що він добровільно встановлює злочинний зв`язок із військовим супротивником України в період збройного конфлікту, маючи намір сприяти військовому противнику України в спричиненні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності України шляхом ведення бойових дій на боці Російській Федерації, в подальшому не пізніше квітня 2025 року, точні дата та час в ході досудового розслідування, так і під час судового засідання не встановлені, ОСОБА_5 уклав контракт з Міністерством Оборони РФ про проходження військової служби в Збройних Силах РФ та був розподілений до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил РФ на посаду командира розвідувального відділення. Надалі, у травні 2025 року ОСОБА_5 прибув на тимчасово окуповану території Луганської області, а саме населений пункт Вільшани, після чого на транспортному засобі з іншими військовослужбовцями ЗС РФ вирушив до населеного пункту Сеньківка Луганської області, для облаштування позицій ЗС РФ. В подальшому в середині червня 2025 року ОСОБА_5 на виконання наказу командира батальйона військової частини НОМЕР_1 , вирушив до АДРЕСА_2 .
При цьому, ОСОБА_5 не вчинив жодних дій, направлених на ухилення від проходження служби в ЗС РФ, або на добровільну здачу в полон Збройним Силам України. 
Після цього, не пізніше липня 2025 року, ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію свого кримінального протиправного умислу, прибув до м. Куп`янськ Куп`янського району Харківської області для участі у бойових діях проти підрозділів ЗСУ та інших військових формувань України, де 10.08.2025 військовослужбовцями Сил Оборони України було припинено його протиправну діяльність.
ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення і його дії кваліфікуються за ч. 2 ст. 111 КК України, державна зрада, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України в умовах воєнного стану на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту. 
ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні при обставинах, вказаних вище визнав повністю про те, що він являючись уродженцем та мешканцем м. Макіївка Донецької області, не вчиняв будь-яких дій щодо відмови від громадянства України, перебуваючи в умовах політичних подій в Україні з початку 2014 року, був обізнаним про окупацію російською федерацією міста Макіївка Донецької області, маючи паспорт громадянина України, отримав паспорт громадянина РФ. Перебуваючи у м. Санкт-Петербург рф, усвідомлюючи, що він встановлює зв`язок із військовим супротивником України в період збройного конфлікту, в квітні 2025 року уклав контракт з Міністерством Оборони рф про проходження військової служби, отримав військовий квиток збройних сил російської федерації та був розподілений до військової частини НОМЕР_1 на посаду командира розвідувального відділення. У травні 2025 року прибув на тимчасово окуповану території Луганської області, а саме населений пункт Вільшани, після чого на транспортному засобі з іншими військовослужбовцями ЗС рф вирушив до населеного пункту Сеньківка Луганської області, для облаштування позицій ЗС рф. В подальшому в середині червня 2025 року на виконання наказу командира батальйона військової частини НОМЕР_1 , вирушив до АДРЕСА_2 і не пізніше липня 2025 року прибував до м. Куп`янськ Куп`янського району Харківської області для участі у бойових діях проти підрозділів ЗСУ та інших військових формувань України, де 10.08.2025 військовослужбовцями Сил Оборони України його було взято в полон. Просив не застосовувати до нього сувору міру покарання. Не заперечував проти розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України і йому відомі наслідки застосування положень цієї статті.
Захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні просив обвинуваченого ОСОБА_5 суворо не карати, врахувати визнання вини обвинуваченим та призначити покарання ОСОБА_5 в мінімальних межах санкції відповідної частини даної статті. 
Враховуючи те, що ОСОБА_5 винним себе визнав повністю і не оспорює викладені в обвинувальному акті обставини скоєного кримінального правопорушення, правильно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів по кримінальному провадженню, немає сумніву в добровільності та істинності його позиції, суд, за згодою учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих з обставин по справі, які ніким не оспорюються, обмежившись показаннями обвинуваченого і дослідженням матеріалів кримінального провадження в частині даних, що характеризують його особу. Роз`яснивши учасникам судового розгляду застосування та наслідки ч. 3 ст. 349 КПК України.
Крім визнання обвинуваченим своєї провини у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111 КК України, його показання відповідають фактичним обставинам та пред`явленому йому обвинуваченню, ці фактичні обставини учасниками кримінального провадження не оспорюються.
Колегія суддів вважає доведеною винність обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111 КК України, державна зрада, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України в умовах воєнного стану на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, за яке він підлягає покаранню.
Вирішуючи питання про міру покарання, колегія суддів враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що впливають на його покарання.
ОСОБА_5 вчинив особливо тяжкий злочини відповідно до ч. 6 ст.12 КК України.
Дослідженням даних про особу обвинуваченого встановлено наступне.
ОСОБА_5 є громадянином України, уродженець м. Макіївка Донецької області, з повною середньою освітою, офіційно непрацевлаштований, неодружений, зі слів має неповнолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовець, раніше не судимий.
Обставиною, що пом`якшує покарання, в силу ст. 66 КК України, колегією суддів встановлено визнання вини.
Обставин, що обтяжують покарання, в силу ст. 67 КК України, колегією суддів не встановлено.
Також, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 суди зобов`язані дотримуватись загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
При цьому обвинуваченому за скоєний злочин має бути призначене покарання, яке необхідне і достатнє для виправлення та попередження з його боку нових злочинів.
Санкцією ч. 2 ст. 111 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна. Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Тобто, конфіскація майна, як додаткове покарання, передбачене ч. 2 ст. 111 КК України, є обов`язковим.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 колегія суддів виходить із положень ст. ст. 50, 65 КК України враховує принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, які є особливо тяжким злочином проти основ національної безпеки України, відношення особи до скоєного кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, дані про особу обвинуваченого, думку сторони обвинувачення, та захисту, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 111 КК України необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим відсутні підстави для призначення йому найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі.
Підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від відбування покарання з випробуванням у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України до обвинуваченого, колегія суддів не знаходить у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.
На думку колегії суддів, таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не суперечить таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
Відносно ОСОБА_5 запобіжний захід не застосувався в ході досудового розслідування. 
З метою досягнення дієвості цього кримінального провадження, колегія суддів вважає доцільним залишити ОСОБА_5 у Державній установі «Табір для тримання військовополонених Захід4 » до набрання вироком законної сили.
Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Процесуальні витрати та речові докази по даному кримінальному провадженні відсутні.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 9, 349, 368, 370, 373, 374 КПК України, колегія суддів -
УХВАЛИЛА:
Визнати винуватим  ОСОБА_5 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 111 КК України у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його особистою власністю.
Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Залишити ОСОБА_5 у Державній установі «Табір для тримання військовополонених Захід4» до набрання вироком законної сили.
Прокурору та обвинуваченому копію вироку вручити негайно після його проголошення, учасникам судового провадження, які не були присутні під час проголошення вироку суду - направити його копію.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Основ`янський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_5 - у той же строк з моменту вручення йому копії. Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано не доцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. В іншому разі вирок набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційного суду, якщо його не буде скасовано.

Головуючий       ОСОБА_1 

Судді:        ОСОБА_2 

ОСОБА_3