ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 711/2733/23
провадження № 51-2518 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 25 березня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 1202325031000860 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 КК із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Крім того, вказаним вироком вирішено питання щодо запобіжного заходу, зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення, долі речових доказів та судових витрат.
Відповідно до встановлених місцевим судом фактичних обставин, що викладені в його мотивувальній частині, ОСОБА_6 , переслідуючи злочинний умисел, направлений на незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу та сильнодіючого лікарського засобу з метою збуту, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, у невстановлені досудовим розслідуванням час, місці та спосіб придбав згортки з наркотичним засобом «метадон» та згортки із сильнодіючим лікарським засобом «димедрол».
У подальшому 14 березня 2023 року о 15:35 неподалік будинку № 64/1 на вул. Ільєнка у м. Черкаси ОСОБА_6 затримано працівниками поліції у порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), та під час його обшуку у присутності захисника та двох понятих виявлено в кишені верхнього одягу 26 згортків із наркотичною речовиною «метадон», загальною масою 0,117 г та 2,198 г, а також із сильнодіючим лікарським засобом «димедрол», загальною масою 0,041 г та 1,819 г.
Крім того, керуючись єдиним злочинним умислом, перебуваючи поряд з будинком № 25 на вул. Сінна у м. Черкаси , ОСОБА_6 таємно приховав закладку у виді 6 згортків з наркотичним засобом «метадон», масою 0,753 г, та з сильнодіючим лікарським засобом «димедрол», масою 0,423 г, які 14 березня 2023 року у період часу з 19:00 по 19:05 у присутності захисника і понятих вилучено працівниками поліції.
Крім того, керуючись єдиним злочинним умислом, перебуваючи поряд з будинком № 474 на бульв. Шевченка у м. Черкаси , ОСОБА_6 таємно приховав закладку у виді 2 згортків з наркотичним засобом «метадон», масою 0,1481 г, та з сильнодіючим лікарським засобом «димедрол», масою 0,1538 г, які 14 березня 2023 року у період часу з 19:13 по 19:20 у присутності захисника і понятих вилучено працівниками поліції.
Крім того, керуючись єдиним злочинним умислом, перебуваючи поряд з будинком № 472 на бульв. Шевченка у м. Черкаси , ОСОБА_6 таємно приховав закладку у виді 2 згортків з наркотичним засобом «метадон», масою 0,273 г, та з сильнодіючим лікарським засобом «димедрол», масою 0,146 г, які 14 березня 2023 року у період часу з 19:25 по 19:30 у присутності захисника і понятих вилучено працівниками поліції.
Загальна маса вилученого наркотичного засобу «метадон», який ОСОБА_6 придбав та зберігав з метою збуту, становила 3,4891 г, що є великим розміром, а загальна маса сильнодіючого лікарського засобу «димедрол» становила 2,5828 г.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25 березня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2024 року - без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує про незаконність вироку та ухвали, оскільки такі судові рішення постановлені із порушенням вимог процесуального закону та недотриманням положень матеріального закону.
Звертає увагу, що свідки сторони обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не допитувалися під час досудового розслідування, а їхні показання не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК.
Крім того, вказує, що під час судового розгляду прокурор лише оголосив перелік доказів, не вказавши на їх доказове значення, при цьому такі докази покладено судом у основу обвинувального вироку, однак не мотивовано чому суд взяв до уваги одні докази, та чому відкинув інші, не вказав, чому проігнорував докази сторони захисту, тим самим обмежив у можливості озвучити свої міркування стосовно доказового значення доказів сторони обвинувачення.
Також зазначає, що суд не надав належної оцінки протоколу затримання ОСОБА_6 у порядку ст. 208 КПК, та не перевірив доводів захисту про його невідповідність вимогам процесуального закону. Наголошує, що ОСОБА_6 , не будучи ознайомлений з правом не свідчити проти себе, під час затримання надав пояснення та передав працівникам поліції власний телефон. До того ж звертає увагу, що відомості до ЄРДР внесені лише о 16:07, тоді як ОСОБА_6 був фактично затриманим о 15:35, що підтверджується протоколом затримання та рапортом чергового районного управління поліції, що також залишилося без відповідної оцінки місцевого суду.
Водночас, будучи затриманим з 15:35 по 17:58, ОСОБА_6 , якому протягом цього часу захисник не надавався, права не роз`яснювалися, не роз`яснено й підстави затримання, постійно спілкувався з працівниками поліції, зізнавався у вчиненні певних дій. Крім того, саме під час затримання було вилучено телефон ОСОБА_6 , спочатку за допомогою якого отримано доступ до месенджерів і переписок ОСОБА_6 , лише після чого вказаний телефон було поміщено до спецпакету, а потім використано для розкриття злочину «по гарячим слідам».
Стверджує про фальсифікацію протоколу огляду телефону від 14 березня 2023 року, оскільки його зміст суперечить іншим обставинам, які були встановлені під час судового розгляду (стосовно отримання доступу до телефону та його месенджерів), а до протоколу не додано фотознімків.
Зазначає про фальсифікацію протоколу повторного (додаткового) огляду вилученого телефону від 19 квітня 2023 року за участю спеціаліста через незаконне втручання у роботу цього телефону, оскільки час роботи понад 68 годин, як вказано у протоколі, без такого втручання є неможливим, а під час огляду не виявлено жодної сім-картки, яка б належала ОСОБА_6 , або акаунтів у месенджерах, які б мали прив`язку до ОСОБА_6 .
Крім того, вказує, що матеріали кримінального провадження не містять підписаної керівником органу прокуратури постанови про визначення групи прокурорів на час початку досудового розслідування, та яка без дотримання вимог ст. 290 КПК долучена на стадії судового розгляду. Зі змісту цієї постанови вбачається, що кримінальне провадження було зареєстроване 14 березня 2023 року, тоді як постанова про визначення групи прокурорів, яку й було відкрито захисту, датована лише 14 квітня 2023 року, що свідчить про те, що докази у цей період збиралися без належного процесуального керівництва. Повідомлення про підозру від 15 березня 2023 року, яка вручена ОСОБА_6 , погоджена прокурором, який не входив до групи прокурорів. Об`єднання кримінальних проваджень здійснено на підставі постанови прокурора ОСОБА_10 , який на той час не був призначеним на здійснення процесуального керівництва у справі. Не погоджується з висновками судів про описку у відповідній постанові про визначення групи прокурорів, що свідчить про легалізацію незаконно здобутих доказів у кримінальному провадженні.
Водночас вказує, що під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_6 є наркозалежною особою, відбуває на відповідному обліку, не заперечував, що придбав наркотичні засоби для власного вживання без мети збуту, проте придбати у нерозфасованому вигляді йому не вдалося. Вказані обставини свідчать про відсутність у нього умислу на збут наркотичної речовини, а тому його дії не можуть бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 307 КК. З цих підстав судом необґрунтовано призначено засудженому додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки під час судового розгляду не встановлено корисливого умислу у ОСОБА_6 . До того ж під час ухвалення вироку не було враховано обставин, які пом`якшують покарання засудженому.
Зазначає, що судом не прийнято жодного рішення стосовно долучених стороною захисту документів, які стосуються стану здоров`я ОСОБА_6 та містять охоронювану законом таємницю, чим порушено вимоги кримінального процесуального закону.
Враховуючи викладене, вважає, що судом першої інстанції взагалі не перевірено наведені вище доводи сторони захисту, а зміст вироку не відповідає вимогам ст. 374 КПК, ухвалений з порушенням принципу змагальності сторін.
Переглядаючи вирок, апеляційний суд всупереч вимог ч. 3 ст. 404 КПК відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, а у подальшому, не дотримавшись принципу безпосередності, погодився із оцінкою доказів, наданих судом першої інстанції, свого рішення належним чином не мотивував, не спростував усіх доводів його апеляційної скарги, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити, вирок та ухвалу скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Прокурор ОСОБА_5 , вказуючи про необґрунтованість касаційної скарги, заперечувала щодо її задоволення, просила оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах касаційної скарги.
Оспорюючи рішення судів попередніх інстанцій, захисник у касаційній скарзі, зміст якої за викладеними у ній доводами є майже аналогічний його апеляційній скарзі, вказує про недотримання судами вимог кримінального процесуального закону.
На підставі ретельного аналізу і оцінки доводів касаційної скарги, а також під час перевірки таких доводів шляхом дослідження висновків судів, зміст яких викладений у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла переконання про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Ухвалюючи вирок, місцевий дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 КК.
Такі висновки суд зробив на підставі оцінки показань самого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 стосовно обставин вживання ОСОБА_6 наркотичних засобів, його затримання, проведення з ним слідчих дій, огляду телефона.
Водночас, висновки суду ґрунтуються на оцінених та досліджених у судовому засіданні протоколі затримання від 14 березня 2023 року та відеозаписі до нього, протоколах огляду місця події від 14 березня 2023 року з фототаблицями, протоколі огляду предмета (мобільного телефона) від 14 березня 2023 року, протоколі огляду предметів (мобільного телефона) від 19 квітня 2023 року за участю спеціаліста ОСОБА_15 , висновках експертів № СЕ-19/124-23/3220-НЗПРАП від 15 березня 2023 року, № СЕ-19/124-23/3224-НЗПРАП від 15 березня 2023 року, № СЕ-19/124-23/3442-НЗПРАП від 24 квітня 2023 року, № СЕ-19/124-23/3443-НЗПРАП від 24 квітня 2023 року, № СЕ-19/124-23/3444-НЗПРАП від 26 квітня 2023 року, висновку судово-психіатричної експертизи № 691 від 27 грудня 2023 року.
На підставі дослідження сукупності доказів, місцевий суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_6 знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження за його обвинуваченням.
Перевіряючи вирок суду в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому дій, та не встановив підстав для його скасування чи зміни.
Оспорюючи вирок та ухвалу, захисник у касаційній скарзі зауважує, що під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_6 є наркозалежною особою, перебуває на відповідному обліку, не заперечував, що придбав наркотичні засоби для власного вживання без мети збуту, проте у нерозфасованому вигляді придбати йому не вдалося. Вказані обставини, на переконання захисника, свідчать про відсутність у нього умислу на збут наркотичної речовини, а тому його дії не можуть бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 307 КК.
Проте, як вбачається зі змісту оскаржуваний судових рішень, аналогічна позиція сторони захисту була предметом перевірки судів попередніх інстанцій, які не встановили підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 .
Верховий Суд неодноразово у своїй практиці вказував на те, що про наявність умислу на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема, великий або особливо великий їх розмір, спосіб упакування та розфасування, поведінка суб`єкта злочину, те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх.
До прикладу у постанові від 09 квітня 2020 року (справа № 727/6578/17, провадження № 51-4494 км 19), про умисел на збут психотропних речовин можуть свідчити, зокрема, такі обставини, як надмірна для вживання однією особою кількість вилученої речовини, вжиття обвинуваченим додаткових заходів конспірації своєї діяльності, спосіб та засоби оплати за психотропну речовину, показання свідків про намір засудженого пригощати цією речовиною знайомих осіб.
Про умисел ОСОБА_6 на збут наркотичних засобів та сильнодіючого лікарського засобу, як вбачається зі змісту вироку та ухвали, вказує те, що під час затримання у нього виявлено та вилучено 26 згортків із забороненими речовинами, а також 10 згортків, які він заховав у виді закладки. У згортках містилися метадон (фенадон), загальною масою 3,4891 г, та димедрол, загальною масою 2,5828 г, які були розфасовані майже з однаковою вагою та упаковані у спосіб, що здатний полегшити їх збут (згортки були обмотані липкими стрічками, які поширено використовуються в подібних справах особами, які здійснюють схованки для зручного розташування наркотичних засобів у прихованих місцях).
Крім того, свідок ОСОБА_8 під час судового розгляду зазначив, що з особистого досвіду в силу виконання свого службового обов`язку, знає як виглядають закладки, а тому, помітивши характерні дії ОСОБА_6 , прийняв рішення про необхідність його затримання.
Засуджений ОСОБА_6 вже під час розгляду кримінального провадження в суді вказав, що він замовив та забрав пакет із згортками з метадоном у визначеному продавцем місці, не знаючи про наявність в них димедролу, хоча допускав таку можливість, та придбав їх у великій кількості для власного вживання про запас, не маючи при цьому умислу на їх збут.
Проте суди дійшли висновку, що така версія засудженого не узгоджується з фактичними обставинами справи, які встановлені під час судового розгляду та значно перевищують потреби власного вживання. Крім того факт вживання ОСОБА_6 наркотичних засобів та перебування його на спеціальному обліку не свідчить про відсутність у нього умислу на вчинення дій, направлених на збут наркотичних засобів та сильнодіючого лікарського засобу.
Отже, суди перевірили доводи сторони захисту щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 , а у мотивувальній частині рішень вказали, що сукупність наведених доказів переконливо свідчить про те, що поведінка ОСОБА_6 , а також спосіб упакування наркотичних засобів, їх обсяг, безумовно вказують на спрямованість дій на подальший їх збут, що дає обґрунтовані підстави для кваліфікації його дії саме за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 КК.
Таким чином, за результатом перевірки оскаржуваних судових рішень колегією суддів не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Також не може погодитися колегія суддів з доводами захисту про те, що місцевий суд не надав належної оцінки протоколу затримання у порядку ст. 208 КПК, та не перевірив доводів про його невідповідність вимогам процесуального закону.
Як вказано місцевим судом у вироку, положення ст. 208 КПК не вимагає складання протоколу затримання негайно в ході затримання. Такий протокол має бути складений, як тільки це стане практично можливим. Про наведене свідчить і вказівка в ч. 5 ст. 208 КПК стосовно того, що в протоколі затримання, крім часу складання протоколу, має зазначатися місце, дата і точний час затримання відповідно до положень ст. 209 цього Кодексу.
Отже, складання протоколу затримання ОСОБА_6 пізніше у часі із зазначенням точного часу його затримання 14 березня 2023 року о 15:35, не суперечить вимогам ст. 208 КПК.
За встановлених обставин, як видно зі змісту оскаржуваних судових рішень, затримання ОСОБА_6 відбулося після того, як оперативні працівники в ході відпрацювання оперативної інформації помітили поведінку ОСОБА_6 , який нахилявся та фотографував щось біля дерев. Однак, вказані обставини наперед не давали підстав стверджувати про наявність в нього інших заборонених речовин.
Після отримання від ОСОБА_6 інформації, що у нього при собі знаходяться інші заборонені речовини, його фактично було затримано, після чого викликано слідчо-оперативну групу.
Крім того, під час судового розгляду та допиту свідків було встановлено, що після фактичного затримання і до приїзду слідчо-оперативної групи та захисника жодних процесуальних дій (допит, вилучення наркотичних засобів чи телефону) з ОСОБА_6 не проводилося.
Як вбачається з протоколу затримання від 14 березня 2023 року та відеозапису до нього, під час особистого обшуку ОСОБА_6 слідчим у присутності захисника та понятих вилучено 26 згортків, обмотаних клейкою стрічкою, та мобільний телефон, які у подальшому поміщено до спецпакетів. На запитання слідчого ОСОБА_6 без будь-якого примусу повідомив, що в згортках знаходяться наркотичні засоби, які він збував шляхом здійснення закладок, а під час огляду його телефона добровільно назвав пароль до нього, показав у застосунку «Телеграм» закритий чат, у якому він розміщував координати зроблених закладок, а також підтвердив, що покаже де саме він вже зробив такі закладки.
При цьому, як правильно було вказано судами, під час затримання ОСОБА_6 було роз`яснено підстави затримання, його права, у тому числі право не свідчити проти себе, а зі змісту протоколу та відеозапису до нього вбачається, що у ОСОБА_6 та його захисника немає жодних зауваження чи клопотань.
Наведене вказує про відсутність порушення права ОСОБА_6 на захист, про що наполягає захисник у касаційній скарзі, а тому такі доводи є непереконливими.
На думку колегії суддів не є обґрунтованими і доводи касаційної скарги захисника про порушення судами положень ст. 290 КПК.
Обґрунтовуючи такі доводи, захисник вказує, що судом під час судового розгляду були допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які під час досудового розслідування не допитувалися, та показання таких свідків стороні захисту не відкривалися.
У відповідності до ч. 1 ст. 65 КПК свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.
Свідки ОСОБА_8 (оперуповноважений) та ОСОБА_9 (слідчий), як вбачається зі змісту вироку, були допитані під час судового розгляду для уточнення обставин стосовно затримання ОСОБА_6 , а також стосовно обставин та порядку проведення слідчих дій та складання відповідних процесуальних документів під час досудового розслідування.
Законодавцем передбачено, що відповідно до ст. 290 КПК, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. У ч. 2 ст. 290 КПК визначено, що прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Враховуючи, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не були допитані під час досудового розслідування, їхні показання очевидно не могли бути наявними в матеріалах кримінального провадження на час ознайомлення сторони захисту з такими матеріалами у порядку ст. 290 КПК, у зв`язку з чим відсутні й будь-які підстави стверджувати про порушення вимог кримінального процесуального закону в цій частині.
Крім того, предметом перевірки як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, були доводи захисту, які наразі також є предметом касаційного розгляду, про те, що матеріали кримінального провадження не містять постанови про визначення групи прокурорів на час початку досудового розслідування, та яка без дотримання вимог ст. 290 КПК долучена на стадії судового розгляду.
За наслідками перевірки таких доводів, суди попередніх інстанцій констатували, що в судовому засіданні суду першої інстанції прокурор ОСОБА_10 пояснив про помилку в зазначенні місяця ухвалення постанови, що є технічною опискою, яка виправлена іншою постановою від 11 жовтня 2023 року. Крім того, в реєстрі матеріалів досудового розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні № 12023250310000860, наданому суду разом з обвинувальним актом, у розділі II, пункт 3 дата цієї постанови вказана як 14 березня 2023 року, а тому суди дійшли переконання, що була допущена технічна помилка у постанові про визначення групи прокурорів, яка не може тягнути за собою беззаперечне визнання доказів недопустимими.
З огляду на зазначене у колегії суддів також не виникає сумнівів у тому, що за наведених вище обставин, докази у кримінальному провадженні зібрані у передбачений законом спосіб та за процесуального керівництва належного прокурора.
Щодо недотримання вимог ст. 290 КПК під час відкриття постанови про визначення групи прокурорів, на чому наполягає захисник, то колегією суддів таких порушень не встановлено, враховуючи, що постанови про визначення групи прокурорів можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у тому, що ці докази були зібрані неуповноваженими особами або без належного процесуального керівництва.
Наведене узгоджується із висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 лютого 2022 року (справа № 477/426/17, провадження № 51-4963 кмо 20).
У касаційній скарзі захисник також стверджує про фальсифікацію протоколу огляду телефону від 14 березня 2023 року, оскільки його зміст суперечить іншим обставинам, які були встановлені під час судового розгляду (стосовно отримання доступу до телефону та його месенджерів). Також вказує, що до протоколу не додано фотознімків.
Крім того, зазначає про фальсифікацію протоколу огляду вилученого телефону від 19 квітня 2023 року за участю спеціаліста. Вказує про незаконне втручання у роботу цього телефону, оскільки час роботи понад 68 годин, як вказано у протоколі, без такого втручання є неможливим, а під час огляду не виявлено жодної сім-картки, яка б належала ОСОБА_6 , або акаунтів у месенджерах, які б мали прив`язку до ОСОБА_6 .
Зі змісту вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду вбачається, що вказані доводи були ретельно дослідженні під час розгляду кримінального провадження, та відхилені судами як безпідставні.
Обґрунтовуючи свою позицію, захисник вважає, що до телефону здійснювалося втручання поза межами огляду, він перебував у невідомому місці та піддавався маніпуляціям про що свідчить час його роботи, який є значним, а наявний у телефоні список чатів не може вказувати про факт злочинної діяльності ОСОБА_6 .
Надаючи оцінку таким твердженням та мотивуючи свій висновок, місцевий суд визнав їх є необґрунтованими, оскільки у протоколах вказано час проведення слідчої дії, а посилання на час роботи телефону, різні години чи дати на зображеннях з галереї та чатів, не може слугувати причиною недопустимості всіх наявних на ньому даних та свідчити про втручання у роботу телефону поза межами огляду.
Крім того, як зазначив у вироку суд, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, допитаний в судовому засіданні спеціаліст ОСОБА_15 повідомив, що перед оглядом пакет, в якому знаходився вилучений у ОСОБА_6 мобільний телефон, не був пошкодженим, не мав слідів проникнення, однак зауважив, що телефон міг включитися і від натискання кнопки в самому конверті, через що міг початися відлік часу його роботи, навіть до введення паролю та його активації.
Так само твердження про не виявлення сім-картки або акаунтів у месенджерах, які б мали прив`язку до ОСОБА_6 не свідчать про недопустимість протоколів огляду телефону.
Досліджуючи переписки, які були виявлені в телефоні, який вилучено у ОСОБА_6 , суд першої інстанції надав оцінку тому, що засуджений у чатах обговорював факти розміщення закладок і отримання грошових коштів за це. Виявлені переписки в чатах « ІНФОРМАЦІЯ_4 », « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та інших, в яких розміщувалися координати місць, де були зроблені закладки, обговорювались умови співпраці про діяльність пов`язаної із незаконним обігом наркотичних засобів шляхом розміщення закладок із вмістом наркотиків.
Про здійснення трьох таких закладок, як вбачається зі змісту протоколу затримання та протоколів огляду місця події, ОСОБА_6 повідомив під час досудового розслідування, добровільно вказавши на чати, у яких такого роду переписка відбувалася, та показавши на місці, де саме він зробив відповідні закладки.
З такою позицією судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів, та вважає, що, по-перше, використання сім-карт та аккаунтів не обов`язково потребує певної прив`язки до конкретної особи, враховуючи, що така особа здійснює фактичне користування телефоном, куди відповідна сім-карта поміщена, або до якого такий аккаунт прикріплений.
По-друге, відповідно до вимог ст. 237 КПК огляд здійснюється згідно з правилами, передбаченими для обшуку, при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. Відповідно до ч. 3 ст. 208 КПК України, уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 КПК.
Як видно із оскаржуваних судових рішень, на дослідженому відеозаписі зафіксовано як ОСОБА_6 повідомляє слідчому, що у нього знаходяться при собі речовини, що заборонені в обігу, а слідчий повідомляє його про проведення особистого обшуку в присутності захисника та понятих, під час якого, окрім наркотичних засобів, був вилучений мобільний телефон, що слідчим оглянутий на місці та запакований до спецпакету.
Наведене підтверджує, що телефон був вилучений у ОСОБА_6 у перебачений законом спосіб, що ще раз підтверджує відсутність підстав для визнання недопустимим доказами протоколів огляду предмета від 14 березня 2023 року та від 19 квітня 2023 року.
Поряд з цим, колегія суддів вважає, що відсутність фотознімків до протоколу огляду предмета від 14 березня 2023 року не є беззаперечною підставою для визнання такого доказу недопустимим.
Оспорюючи законність вироку та ухвали, захисник стверджує, що судом не прийнято жодного рішення стосовно долучених стороною захисту документів, які стосуються стану здоров`я ОСОБА_6 , чим порушено вимоги кримінального процесуального закону.
Однак, у касаційній скарзі захисником так і не наведено, як саме зазначене свідчить про порушення процесуального закону, або впливає на законність чи обґрунтованість судових рішень.
Більше того, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2023 року, з метою проведення судово-психіатричної експертизи, надано тимчасовий доступ до документів, що містять охоронювану законом таємницю, та зобов`язано надати такі документи захиснику ОСОБА_7 для їх передачі експертам Черкаської філії ДУ « Інститут психіатрії, судово-психіатричних експертиз та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України ».
У матеріалах кримінального провадження наявний лист за підписом керівника філії ДУ « Інститут психіатрії, судово-психіатричних експертиз та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України » про направлення на адресу Придніпровського районного суду м. Черкаси висновку судово-психіатричної експертизи № 691 від 17 січня 2024 року (т. 3, а. п. 72).
Разом з матеріалами провадження, як вказано у листі, суду направлено додатки, у тому числі медична картка амбулаторного хворого № 47 ТОВ « Замісна підтримувальна терапія », копія електронного листа КНП « Другий Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги », копія електронного листа КНП « ЧОПНД », медична картка амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_6 , виписка № НОМЕР_1 КНП « Третя Черкаська міська лікарня ШМД », довідка про тест на ВІЛ.
Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять наведених вище додатків, що позбавляє Суд можливості надати оцінку зазначеним захисником тверджень.
Сторона захисту, окрім іншого, у касаційній скарзі вказує, що під час судового розгляду прокурор лише оголосив перелік доказів, не вказавши на їх доказове значення, а суд поклав ці докази основу обвинувального вироку, не мотивувавши чому взяв до уваги одні, та чому відкинув інші докази.
Проте зазначені доводи колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Як визначено положеннями ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинуваченого, потерпілого, свідків, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення відеозапису тощо.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. У ч. 2 цієї статті зазначено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду прокурором було оголошено письмові докази, якими обґрунтовувалося пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення. Водночас, учасникам судового провадження, у тому числі й захиснику, була надана можливість у разі необхідності висловлювати свою позицію щодо належності чи допустимості таких доказів, висловлювати свої міркування чи заперечення стосовно цих доказів, заявляти з цього приводу відповідні клопотання, або ж на противагу цим доказам представляти свої докази. 
Як вбачається з вироку, за результатом судового розгляду, після отримання від учасників доказів, якими вони вважали за необхідне обґрунтувати свою позицію, суд оцінив усі докази у їх сукупності, та виклав докладні мотиви чому враховує одні докази, та чому не бере до уваги інші.
Виходячи з наведеного, колегія суддів не встановила порушень процесуального закону в цій частині, оскільки під час судового розгляду, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, судом створено необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
З цих же підстав колегія суддів не бере до уваги доводи про те, що зміст вироку не відповідає вимогам ст. 374 КПК та ухвалений з порушенням принципу та змагальності сторін.
Таким чином, за результатом перевірки оскаржуваних судових рішень колегією суддів не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 КК, оскільки, з огляду на вимоги статей 370, 374 КПК, такі висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, передбачених ст. 91 КПК, які підтверджуються доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК, зміст яких детально наведено у мотивувальних частинах судових рішень.
Як переконаний захисник, про що він зазначає у свої скарзі, судом необґрунтовано призначено засудженому додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки корисливого умислу у ОСОБА_6 під час судового розгляду не встановлено. До того ж під час ухвалення вироку не було враховано обставин, які пом`якшують покарання засудженому.
Проте такі доводи захисника є необґрунтованими.
Під час призначення основного покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції, враховуючи встановлені обставини кримінального провадження, встановив наявність у ОСОБА_6 корисливого мотиву під час збуту наркотичних засобів та сильнодіючого лікарського засобу з метою особистого матеріального збагачення, а тому відповідно до вимог ст. 59 КК обґрунтовано застосував додаткове покарання, яке передбачено санкцією ч. 2 ст. 307 КК.
Крім того, призначаючи покарання, судом не було встановлено жодної обставини, яка у розумінні ст. 66 КК пом`якшувала ОСОБА_6 покарання. Таких обставин не наводить і захисник у своїй касаційній скарзі.
З огляду на викладене, колегія суддів не бере до уваги доводи захисника про невідповідність оскаржуваних судових рішень вимогам процесуального закону.
Колегія суддів вважає, що під час дослідження матеріалів кримінального провадження апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 за апеляційною скаргою сторони захисту, перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, надав на всі доводи відповіді, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що письмові докази, показання засудженого, свідків, а також встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в ухвалі апеляційного суду.
Водночас апеляційний суд не встановив порушень вимог процесуального закону під час збирання, дослідження та оцінки доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Поряд з цим, необґрунтованими є доводи захисника про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК.
Як видно зі змісту касаційної скарги, наведені вище доводи полягають у тому, що суд апеляційної інстанції за наявності підстав для повторного дослідження доказів у справі, враховуючи допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону, безпідставно відмовив у задоволенні відповідного клопотання сторони захисту, а свого рішення у цій частині належним чином не мотивував.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відмовляючи в задоволенні клопотання сторони захисту, апеляційний суд виходив із того, що всі докази у кримінальному провадженні були предметом дослідження суду першої інстанції, а сторона захисту не навела передбачених процесуальним законом підстав для повторного дослідження доказів, а тому дійшов висновку про необґрунтованість відповідного клопотання, при цьому мотиви прийнятого рішення докладно виклав у своїй ухвалі від 25 березня 2025 року, яка у тому числі є предметом касаційного оскарження.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїй практиці, у випадку, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку та обсязі, як це було зроблено в суді першої інстанції. Якщо відповідне клопотання не мотивовано з підстав чітко викладених у ч. 3 ст. 404 КПК, повторне дослідження є правом суду, а не його обов`язком. 
Колегія суддів погоджується з такою позицією апеляційного суду та вважає, що суд апеляційної інстанції вимог процесуального закону не порушив, оскільки сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати такі докази, якщо сторона кримінального провадження не обґрунтує необхідності їх повторного дослідження саме з підстав, що передбачені вимогами ч. 3 ст. 404 КПК.
Враховуючи наведене, колегії суддів вважає, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є законними, обґрунтованими, вмотивованими, вирок відповідає вимогам статей 370, 374, а ухвала також і вимогам ст. 419 КПК, а тому не вбачає підстав для їх скасування чи зміни.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог процесуального законодавства не встановлено, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 25 березня 2025 року - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                             ОСОБА_3