ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 372/790/23
провадження № 61-17136св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест», Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року у складі судді Висоцької Г. В. та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у складі колегії суддів Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В., 

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест» (далі - АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» (далі - ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал») про витребування з чужого незаконного володіння земельних ділянок.
Позов мотивовано тим, що згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест» належать на праві приватної власності п`ять земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1,4186 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровими номерами: 3223155400:03:028:0090, площею 0,0002 га; 3223155400:03:028:0091, площею 0,2800 га; 3223155400:03:028:0093, площею 0,5586 га; 3223155400:03:028:0094, площею 0,2959 га; 3223155400:03:028:0095, площею 0,2839 га.
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» належить на праві приватної власності земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 3223155400:03:028:0092, площею 0,838 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Загальна площа земельних ділянок, що перебувають у власності відповідачів, становить 2,2566 га.
Разом з тим, позивач зазначав, що вказані земельні ділянки насправді належать на праві приватної власності ОСОБА_1 та вибули з володіння останнього поза його волею в результаті незаконних дій, шляхом неодноразових поділів та об`єднань земельних ділянок, а також їх відчуження, а тому підлягають витребуванню у кінцевих власників на підставі статей 387 та 388 ЦК України.
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд витребувати у АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест» земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223155400:03:028:0090, площею 0,0002 га; 3223155400:03:028:0091, площею 0,2800 га; 3223155400:03:028:0093, площею 0,5586 га; 3223155400:03:028:0094, площею 0,2959 га; 3223155400:03:028:0095, площею 0,2839 га, на користь ОСОБА_1 ; витребувати у ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» земельну ділянку з  кадастровим номером 3223155400:03:028:0092, площею 0,838 га, на користь ОСОБА_1 ; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Обухівський районний суд Київської області рішенням від 12 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
Витребував у АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест» на користь ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223155400:03:028:0090, площею 0,0002 га; 3223155400:03:028:0091, площею 0,2800 га; 3223155400:03:028:0093, площею 0,5586 га; 3223155400:03:028:0094, площею 0,2959 га; 3223155400:03:028:0095, площею 0,2839 га.
Витребував у ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0092, площею 0,838 га.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Скасував заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Обухівського районного суду від 01 березня 2023 року.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки без достатньої правової підстави. 
Суд першої інстанції зазначив, що майно вибуло з володіння позивача не з його волі та було набуто незаконно (без достатньої правової підстави) у власність відповідачами, які не можуть вважатися добросовісними, оскільки не проявили розумної обачності під час придбання ризикових активів у свою власність. Саме тому наявні всі необхідні ознаки, передбачені статтями 387 та 388 ЦК України для витребування у відповідачів спірних земельних ділянок.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест» та ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» оскаржили його в апеляційному порядку.
Київський апеляційний суд постановою від 28 листопада 2024 року апеляційні скарги відповідачів залишив без задоволення. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року залишив без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що не на користь добросовісності відповідачів свідчить те, що всі описані дії відносно спірних земельних ділянок відбувалися в короткий проміжок часу - з березня до вересня 2020 року, під час достатньо короткого періоду спірні земельні ділянки зазнали неодноразових поділів, об`єднань, виділень, а відповідачі, зокрема відповідно до установчих документів, були пов`язані в цьому ланцюгу правочинів.       
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2024 року, ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в частині витребування у ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» на користь ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0092, площею 0,838 га, відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували того, що на дату придбання товариством земельної ділянки Єдиний державний реєстр судових рішень, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та інші відкриті реєстри не містили жодних обмежень, заборон, прав та претензій третіх осіб щодо земельної ділянки, а також будь-яких відомостей, що могли б вказувати на проблемні ознаки об`єкта нерухомості, що придбавався, або особу продавця.
Доводи інших учасників справи
У січні 2025 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Грицаєнко О. П., на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому викладено заперечення на доводи касаційної скарги, які позивач вважає необґрунтованими та безпідставними, просить відмовити в її задоволенні.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 серпня 2003 року ОСОБА_1 придбав п`ять земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,2566 га, а саме:
площею 0,2800 га (договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л. К. за № 1-518);
площею 0,4200 га (договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л. К. за № 1-522);
площею 0,5500 га (договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л. К. за № 1-516);
площею 0,4266 га (договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л. К. за № 1-520);
площею 0,5800 га (договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л. К. за № 1-524).
На вказані земельні ділянки Козинська селищна рада народних депутатів видала ОСОБА_1 державний акт на право приватної власності на землю від 17 вересня 2003 року серії РЗ, № 283321, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 8776.
Схематично вказані п`ять земельних ділянок відображені у плані зовнішніх меж земельної ділянки до державного акта, а саме як трьох ділянок, площею 0,2800 га (договір купівлі продажу № 1-518), площею 0,5800 га (договір купівлі продажу           № 1-524) та площею 1,3966 га (три земельні ділянки, площами 0,4200 га, 0,5500 га та 0,4266 га, придбані за договорами купівлі-продажу №№ 1-522, 1-516 та 1-520 відповідно, об`єднані в одну).
12 жовтня 2006 року ОСОБА_1 отримав довідки Обухівського районного відділу Київської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» про присвоєння кадастрових кодів вказаним земельним ділянкам, а саме:
322315400:04:028:0030 земельній ділянці, площею 1,3966 га (довідка № 732);
322315400:04:028:0031 земельній ділянці, площею 0,2800 га (довідка № 733);
322315400:04:028:0032 земельній ділянці, площею 0,5800 га (довідка № 734).
27 лютого 2014 року ОСОБА_1 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, присвоїв кадастрові номери чотирьом земельним ділянкам:
3223155400:03:028:0035, площею 0,7500 га;
3223155400:03:028:0036, площею 0,6466 га;
3223155400:03:028:0037, площею 0,5800 га;
3223155400:03:028:0038, площею 0,2800 га.
18 березня 2020 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко О. Є. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 51727753, № 51727782, 51727802, № 51727822, відповідно до яких за Товариством з обмеженою відповідальністю «Південна житлово-будівельна компанія» (далі - ТОВ «Південна житлово-будівельна компанія») зареєстровано право власності на майно ОСОБА_1 .
Підставою для реєстрації права власності став акт приймання-передавання нерухомого майна від 18 березня 2020 року, укладений між ТОВ «Південна житлово-будівельна компанія» та ОСОБА_2 .
Відповідно до вказаного акта ОСОБА_2 передав ТОВ «Південна житлово-будівельна компанія» земельні ділянки як внесок до статутного капіталу товарства.
При цьому із майна позивача було сформовано чотири земельні ділянки, загальною площею 2,2566 га, шляхом присвоєння їм наступних кадастрових номерів:
3223155400:03:028:0035, площею 0,7500 га;
3223155400:03:028:0036, площею 0,6466 га;
3223155400:03:028:0037, площею 0,5800 га;
3223155400:03:028:0038, площею 0,2800 га.
Згідно з відомостями із Державного земельного кадастру вказані новостворені земельні ділянки належали ОСОБА_2 на підставі державних актів на право приватної власності, виданих Козинською селищною радою:
від 19 червня 2008 року серії ЯЖ, № 836074, на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0035;
від 19 червня 2008 року серії ЯЖ, № 836062, на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0036;
від 19 червня 2008 року серії ЯЖ, № 836025,  на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0037;
від 01 липня 2008 року серії ЯЖ, № 836125, на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0038.
Скан-копії вказаних державних актів державний реєстратор не завантажив до реєстраційних справ відповідних земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Управління земельних ресурсів в Обухівському районі Головного управління земельних ресурсів у Київській області Держземагенства України видало ОСОБА_1. витяг про обмеження (обтяження) по використанню земельної ділянки від 17 жовтня 2008 року № 05-09/3628 та витяг з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки від 17 жовтня 2008 року             № 05-08/4077  щодо земельної ділянки за державним актом від 17 вересня 2003 року серії РЗ, № 283321.
Надалі щодо чотирьох земельних ділянок, які перебували у власності ТОВ «Південна житлово-будівельна компанія» як внесок до статутного капіталу, у березні-травні 2020 року вчинено такі дії:
об`єднано земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:028:0035, площею 0,7500 га, та 3223155400:03:028:0036, площею 0,6466 га, в земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0086, площею 1,3966 га;
поділено земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0037, площею 0,5800 га, на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:028:0090, площею 0,0002 га, та 3223155400:03:028:0089, площею 0,5798 га;
поділено земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0038, площею 0,2800 га, на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:028:0088, площею 0,0002 га, та 3223155400:03:028:0087, площею 0,2798 га.
Таким чином, в результаті поділів та об`єднань вказаних земельних ділянок утворилися п`ять земельних ділянок з кадастровими номерами:
3223155400:03:028:0086, площею 1,3966 га;
3223155400:03:028:0090, площею 0,0002 га;
3223155400:03:028:0089, площею 0,5798 га;
3223155400:03:028:0088, площею 0,0002 га;
3223155400:03:028:0087, площею 0,2798 га (загальна площа - 2,2566 га).
Зокрема, утворено одну зі спірних земельних ділянок - з кадастровим номером 3223155400:03:028:0090, площею 0,0002 га.
30 червня 2020 року ТОВ «Південна житлово-будівельна компанія» відчужило новостворені земельні ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Р.Е.К.» (далі - ТОВ «Р.Е.К.») згідно з договорами купівлі-продажу земельних ділянок: № 220 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0086), № невідомий (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0089), № 225 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0090), № 223 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0088), № 222 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0087).
Надалі 16 липня 2020 року ТОВ «Р.Е.К.»:
поділило земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0086, площею 1,3966 га, на земельні ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0092, площею 0,838 га, та кадастровим номером 3223155400:03:028:0093, площею 0,5586 га;
поділило земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0089, площею 0,5798 га, на земельні ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0094, площею 0,2959 га, та кадастровим номером 3223155400:03:028:0095, площею 0,2839 га; 
об`єднало земельні ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0088, площею 0,0002 га, та кадастровим номером 3223155400:03:028:0087, площею 0,2798 га, в земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0091, площею 0,2800 га.
У результаті вказаних дій, утворились ще п`ять нових земельних ділянок.
18 вересня 2020 року ТОВ «Р.Е.К.» відчужило шляхом продажу шість земельних ділянок відповідачу АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест» згідно з договорами купівлі-продажу земельних ділянок «№ 2040 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0092), № 2041 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0093), № 2042 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0094), № 2043 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0095), № 2039 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0091), № 2038 (щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:028:0090).
02 грудня 2020 року АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест» продало земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:028:0092, площею 0,838 га, ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 02 грудня 2020 року № 47872.
Враховуючи викладене, як вбачається із матеріалів справи, в результаті вказаних дій створено спірні земельні ділянки:
3223155400:03:028:0090, площею 0,0002 га, власник АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест»;
3223155400:03:028:0091, площею 0,2800 га, власник АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест»;
3223155400:03:028:0093, площею 0,5586 га, власник АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест»;
3223155400:03:028:0094, площею 0,2959 га, власник АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест»;
3223155400:03:028:0095, площею 0,2839 га, власник АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест».
3223155400:03:028:0092, площею 0,8380 га, власник ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал».
Загальна площа земельних ділянок становить 2,2566 га, що відповідає загальній площі земельних ділянок позивача, зазначеній в державному акті на право приватної власності на землю серії Р3, № 283321.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судові рішення оскаржуються лише в частині позову, пред`явленого до ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал», про витребування земельної ділянки, кадастровий номер 3223155400:03:028:0092, площею 0,8380 га.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватноправовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження                             № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Доводи касаційної скарги стосуються лише незгоди з оскаржуваними рішеннями в частині позову, пред`явленого до ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал», про витребування земельної ділянки, кадастровий номер 3223155400:03:028:0092, площею 0,8380 га.
Суди, задовольнивши позов про витребування у ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» вказаної земельної ділянки, оцінили пропорційність втручання у його право власності, та керувались тим, що заявник не може вважатися добросовісним набувачем, адже, отримуючи у власність спірну земельну ділянку, він мав діяти з урахуванням принципу добросовісності, зокрема проявити належну правову обачність та провести належний аналіз активу, який він мав намір отримати у власність, зокрема, перевіривши історію такого майна з відкритих реєстрів.
Апеляційний суд також виснував, що не на користь добросовісності відповідачів, зокрема і заявника, свідчить й те, що всі дії стосовно відчуження за зміни спірних земельних ділянок відбувалися в короткий проміжок часу - з березня до вересня 2020 року, протягом достатньо короткого періоду спірні земельні ділянки зазнали неодноразових поділів, об`єднань, виділень, а попередні власники - юридичні особи в цьому ланцюгу правочинів були пов`язані між собою.
Заявник у касаційній скарзі з посиланням на висновки Верховного Суду зазначає, що суди, задовольнивши позов про витребування у нього вказаної земельної ділянки та оцінюючи пропорційність втручання у його право власності, не звернули уваги, що необхідною умовою добросовісності набувача є відсутність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна, і в такому разі набувач презюмується добросовісним. А у справі, що переглядається, товариство набуло прав на спірну земельну ділянку вільну від зареєстрованих прав інших осіб та будь-яких обтяжень.
Верховний Суд вважає рішення судів у оскаржуваній частині законними і обґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статті 388 ЦК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
Витребування спірної земельної ділянки з володіння кінцевого набувача треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387, 388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конструкції України), що є одним із основних принципів цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України), яким керуються суди під час розгляду справ (стаття 129 Конституції України, стаття 10 ЦПК України).
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України).
Суд застосовує Конвенцію, в статті 1 Першого протоколу до якої зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Крім того, принцип мирного володіння майном, закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, стосується також і первинного законного володільця, який маючи у власності певне майно, розраховує, що його право на мирне володіння майном буде захищене належним правовим регулюванням.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04), пункти 166-168).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17 зазначено, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право на майно.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року («Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року («Kryvenkyy v. Ukraine», заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
У справі, що переглядається, суди встановили, що позивач як власник, зокрема спірної земельної ділянки, дій на її відчуження не вчиняв, інших осіб на такі дії не уповноважував, та виснували про наявність порушеного права ОСОБА_1 з огляду на вибуття спірної земельної ділянки із його законного володіння поза волею іншим шляхом.
Суди з посиланням на пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України, оцінивши пропорційність втручання у права законного власника і кінцевого набувача, вважали, що наявні підстави для витребування спірної земельної ділянки на користь позивача.
Верховний Суд, ураховуючи подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), вважає, що: 
можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави чи не з його волі, прямо передбачена ЦК України (статті 387, 388); 
закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 
майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару) та гарантіями статті 390 ЦК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право в інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.
Законність втручання у права заявника на майно як кінцевого набувача спірної земельної ділянки обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи і позивач як законний власник не втрачає права власності на належне йому майно, якщо воно вибуло з його володіння без належної на те законної підстави, не з його волі. 
Легітимною метою (виправданістю втручання) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права позивача як законного власника, майно якого вибуло з його володіння не з його волі на підставі неіснуючих документів. 
Оцінюючи пропорційність втручання у права заявника та дотримання при цьому балансу інтересів сторін, необхідно ураховувати наявність / відсутність добросовісності у діях кінцевого набувача на час набуття права власності на спірне майно.
Добросовісність у правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісними, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися так, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ними ставляться. І навпаки - реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у справі № 911/906/23 (провадження № 12-61гс24)).
У касаційній скарзі заявник посилається на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, щодо оцінки добросовісності кінцевого набувача, який законно посилався на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність заборон / обтяжень щодо спірного майна на час його відчуження.
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги, що на час набуття заявником прав на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про зареєстровані права інших осіб на неї та будь-які обтяження, оскільки за встановлених у цій справі обставинам вказана ситуація виникла у зв`язку з необачним вибором відповідачем недобросовісного контрагента.
Так, окрім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, добросовісний набувач оцінює й інші обставини, які можуть свідчити про сумнівний характер вчинюваного правочину, а саме занижену ціну договору, факт неодноразового протягом короткого проміжку часу перепродажу майна, зміну його вигляду / стану (наприклад багаторазове об`єднання, поділ земельної ділянки без очевидної необхідності), поведінку продавця, наявність та чисельність судових прецедентів стосовно продавця щодо цього або аналогічного майна у подібних правовідносинах, наявність кримінальних справ щодо незаконних дій продавця щодо цього чи іншого аналогічного майна тощо.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
Так у справі, що переглядається, відповідно до договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 02 грудня 2020 року заявник придбав її за 8 567 490,00 грн (т. 1, а. с.197, 198), водночас її реальна ринкова вартість станом на 03 лютого 2023 року оцінена у розмірі 38 840 699,85 грн (т. 2, а. с. 22, 23). 
Отже, сума, за яку заявник придбав спірну земельну ділянку, навіть з урахуванням індексу інфляції (сукупний індекс інфляції за цей період відповідно до офіційної та відкритої інформації Державної служби статистики України - 1,417) є значно меншою, ніж реальна ринкова вартість спірної земельної ділянки, про що не могло не бути відомо ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» на час її придбання.
Також суди встановили, що протягом короткого періоду з березня до вересня 2020 року було вчинено п`ять процесуальних дій щодо спірної земельної ділянки, що включають об`єднання, поділ (без ознак очевидної необхідності чи перешкод у використанні за цільовим призначенням) та три операції з відчуження.
З інформації з відкритих реєстрів(т. 2, а. с. 34-103) очевидно прослідковується взаємозв`язок всіх попередніх набувачів спірної земельної ділянки, який дає підстави сторонньому спостерігачу сумніватися у доцільності численних операцій щодо неодноразового відчуження спірної земельної ділянки між цими суб`єктами.
Крім того, відповідно до відкритої інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень на час придбання заявником спірної земельної ділянки щодо АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Зарус-Інвест» та/або його засновників було ініційовано значну кількість судових справ (цивільних, господарських, кримінальних) та ухвалені численні судові рішення щодо незаконного набуття у власність інших земельних ділянок як за позовами прокурорів так і приватних осіб, що може свідчити про сумнівність у діях продавця щодо продажу спірної земельної ділянки.
Наведена інформація була відкрита та доступна для заявника на час придбання спірної земельної ділянки.
Тому з урахуванням указаного, висновки судів про задоволення позову про витребування спірної земельної ділянки у ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал», яке могло знати про ризикованість придбання такої земельної ділянки за наведеної поведінки продавця та з огляду на численні операції з об`єднання, поділу та продажу земельної ділянки, а також передбачати наслідки своєї згоди на її придбання за значно заниженою ціною, є правильними.
З урахуванням встановлених у справі обставин задоволення позову в оскаржуваній частині є пропорційним втручанням у право власності товариства, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції не надав окремої оцінки пропорційності втручання у право кожного з кінцевих набувачів, є безпідставним, оскільки апеляційний суд оцінив дії ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» на предмет добросовісності та, урахувавши статус відповідача як юридичної особи та баланс інтересів сторін, правильно виснував про відсутність підстав вважати, що витребування земельної ділянки буде надмірним тягарем для ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал».
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що у касаційній скарзі заявник не заперечує мотивів апеляційного суду у частині посилання на те, що набувачі, зокрема заявник, могли знати про факт неодноразового протягом короткого проміжку часу об`єднання, поділу земельних ділянок без очевидної необхідності, їх продажу, та могли ознайомитися з інформацією з відкритих реєстрів про взаємозв`язок всіх попередніх набувачів земельних ділянок.
Водночас колегія суддів зауважує, що законодавство України надає заявнику як кінцевому набувачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту, зокрема, передбачені статтями 390, 661 ЦК України, проте такі питання не ініційовано у межах цієї справи та, відповідно, суди їх не вирішують. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав указаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у частині вирішення позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінансовий капітал» про витребування земельної ділянки залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                    І. М. Фаловська  
С. О. Карпенко 
В. В. Сердюк