ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                  
 
19 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 603/215/24
 
провадження № 61-16318св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач -Тернопільська обласна прокуратура,
третя особа -- Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2024 року у складі судді    Галіяна І. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 вересня                   2024 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Гірського Б. О., Костіва О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської обласної прокуратури, третя особа --- Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
 
Позовна заява мотивована тим, що 18 жовтня 2016 року приблизно о 20 год 50 хв його було затримано, а 19 жовтня 2016 року о 18 год 35 хв йому було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України. 
01 листопада 2016 року слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Тернопільської області вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри за частиною третьою статті 369-2 КК України.
21 жовтня 2016 року слідчим суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області застосовано запобіжний захід - домашній арешт,                                         а 27 лютого 2017 року суддею Монастириського районного суду Тернопільської області йому обрано запобіжний захід - особисте зобов`язання, строком на два місяці.
Вироком Монастириського районного суду Тернопільської області від 14 квітня  2022 року його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369-2 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення. Вирок, після оскарження його в апеляційному та касаційному порядку, набрав законної сили.
Вважав, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності зазнав моральної шкоди у вигляді душевних страждань, що призвело до зміни стосунків з оточуючими людьми, обмеження його у правах, як повноцінного члена суспільства, погіршення стану здоров`я, а також вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 184 800 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду                від 30 вересня 2024 року, позов ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, за участі третьої особи - Держави України в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і судузадоволено частково. 
 
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 650 000 грн (шістсот п`ятдесят тисяч гривень). 
У задоволенні решти вимог - відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судові рішення мотивовано тим, що наявні підстави для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 650 000 грн, враховуючи, що незаконне, тривале перебування під слідством та судом з 18 жовтня 2016 року до 09 листопада 2022 року, призвело до моральних страждань позивача у зв`язку з порушенням його нормальних життєвих зв`язків. ОСОБА_1 обмежувався у своїх правах через застосування до нього заходів забезпечення кримінального провадження (затримання особи, домашній арешт у нічний час 1 місяць 27 днів, особисте зобов`язання на два місяці), а тому має право на відшкодування моральної шкоди.
Суди послалися на відповідну судову практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2024 року до Верховного Суду,                                              посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року, скасувати та постановити нове, яким відмовити у частині задоволеної позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 650 000,00 грн.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків про те, що 
позивач довів завдання йому моральної шкоди. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку, проте не встановлено імперативного обов`язку держави на таке відшкодування, тому відповідні позовні вимоги підлягають доказуванню, що, на думку прокурора, не було належно здійснено позивачем, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вважає, що належним доказом завдання моральної шкоди був би висновок судової медичної експертизи щодо стану здоров`я і зумовленість негативних емоційно-вольових переживань погіршенням стану здоров`я.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2024 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
30 грудня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 580/1617/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 522/6228/19, 
що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга Тернопільської обласної прокуратури задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
 
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується відповідно до положень статті 1174 ЦК України.
 
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
 
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга статті 1176 ЦК України).
 
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі 
№ 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що, застосовуючи 
статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
 
Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування               (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_1 довів, як факт заподіяння йому моральної шкоди, через його незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, обмеження його прав у зв`язку із цим протягом тривалого часу, так і частково розмір такого відшкодування.
При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суди виходили з принципів розумності, виваженості і справедливості, керувалися внутрішнім переконанням та власним розсудом.
 
Усі доводи, наведені в касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права й зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Вимога про стягнення з позивача суми судового збору, є безпідставною, оскільки колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення.
 
Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 вересня                   2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець
І. Ю. Гулейков 
Д. Д. Луспеник