ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 363/1771/25 Суддя (судді) першої інстанції: Рудюк О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді: Чаку Є.В., 
суддів: Сорочка Є.О., Коротких А.Ю.
за участю секретаря Грисюк Г.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови №183 від 17.02.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1КУпАП, згідно якої позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 25500 грн., а провадження у справі закрити за відсутністю складу правопорушення.
Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 22 липня 2025 року відмовив у задоволенні позову. 
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. Апелянт зазначив, що рішення є таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Дана справа належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 286 КАС України та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України.
У судовому засіданні колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, протокольною ухвалою продовжила строк розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Також колегія суддів відмовила в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням його на лікуванні. 
Колегія суддів оцінила долучене до клопотання про відкладення розгляду справи електронне направлення № 9450-8426-8209-7781 та дійшла висновку що воно не підтверджує доводи позивича щодо перебування його на лікуванні. Інших доказів ні представник позивача у судовому засіданні, ні позивач на підтвердження перебування його на лікуванні до суду не надали.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження обставин наведених позивачем про перебування його на лікуванні, а також враховуючи те, що у судове засідання з`явився представник позивача, дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та відмову у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.
Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2026 у задоволенні клопотання позивача про витребування додаткових доказів у справі відмовлено, оскільки воно є необґрунтованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 було складено Протокол №183 про вчинене адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .
У протоколі зазначено, що позивач о 15:30 год. 14.02.2025 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовився від проходження військово-лікарської комісії в особливий період, тобто вчинив правопорушення передбачене частиною 3 статті 210 КУпАП. 
Вказаний протокол містить у собі підписи позивача щодо роз`яснення положень ст. 63 Конституції України, прав та обов`язків, передбачених ст. 268 КУпАП; повідомлення про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення (17.02.2025 о 10 год), отримання другого примірника.
Також ОСОБА_1 вручено повістку №1402-01 про зобов`язання з`явитись 17.02.2025 о 09:30 год до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою проходження ВЛК.
17.02.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 було розглянуто матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та прийнято постанову №183, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляду штрафу в розмірі 25500 гривень.
Вважаючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
У позовній заяві позивач зазначив, що він не відмовився від проходження негайно медичного огляду військово-лікарською комісією а вказав працівникам відповідача про те, що Протокол складений з порушенням Закону, оскільки він перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 , і саме цей ТЦК має право здійснювати мобілізаційні заходи відносно нього. Крім того вказав, що йому потрібен додатковий час для надання до комісії ВЛК відповідної медичної документації та висновків стосовно наявних у нього захворювань.
Позивач зазначив, що 17.02.2025 не прибув до ТЦК для проходження ВЛК, оскільки перебував на прийому у лікаря, про що начебто повідомив відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 210-1 КУпАП України адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Частиною 3 ст. 210-1 КУпАП України передбачено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивача притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період
Згідно абзацу 4 ч.1 ст. 22 Закону № 3543-ХІІ громадяни зобов`язані, зокрема, проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена доказами.
Відповідно до частини 3 статті 77 КАС України докази суду надають учасники справи.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апеляційний суд встановив те, що на підтвердження того факту, що позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відповідач надав копію Справи №183 про адміністративне правопорушення.
У протоколі про адміністративне правопорушення від 14.02.2025 №183 зазначено, що позивач о 15:30 год. 14.02.2025 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовився від проходження військово-лікарської комісії (номер направлення №2/8/2678) в особливий період, тобто вчинив правопорушення передбачене частиною 3 статті 210 КУпАП. 
В протоколі вказано, що позивачу роз`яснено його права; повідомлено про дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
У протоколі містяться підписи позивача, а також ним особисто вказано, що пояснення він надасть під час розгляду справи. 
Також у матеріалах справи наявна копія направлення № 2/8/2678 від 14.02.2025 за яким позивач відмовівся від проходження ВЛК.
Колегія суддів вважає протокол та направлення належними і допустимими доказами.
Слід зазначити, що законодавством не передбачено законних підстав для військовозобов`язаних щодо відмови від проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
Наявні у матеріалах справи докази, свідчать про послідовну та чітку відмову позивача від проходження медичного огляду ВЛК.
Щодо доводів позивача про те, що він не отримував виклик від ТЦК і направлення на ВЛК , колегія суддів зазначає наступне.
Особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.
Відповідно до пункту 3 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, громадяни, які добровільно вступають на військову службу (далі - військова служба за контрактом) або призиваються, проходять обов`язковий медичний огляд у порядку, що затверджується Міністерством оборони України за погодженням із центральним органом виконавчої влади в галузі охорони здоров`я.
Пунктом 3.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 визначено, що медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП ВЛК ТЦК та СП на збірних пунктах районних (міських) ТЦК та СП або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК ТЦК та СП.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Відповідно до абзацу третього пункту 69 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період визначено, що громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), на медичний огляд не направляються. На медичний огляд громадяни, які уточнили свої облікові дані, викликаються повісткою.
За приписами пункту 74 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. При цьому особам віком до 45 років видається направлення щодо визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті.
Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.
Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.
З наведеного вбачається, що процедурі проходження позивачем медичного огляду передує формування повістки про виклик для проходження відповідного огляду, видача керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 №560 та реєстрація відповідного направлення в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 №560.
Наявні у матеріалах справи докази свідчать, що 14.02.2025 відповідачем було сформовано та вручено позивачу направлення, згідно якого позивача було направлено на ВЛК для встановлення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я.
Крім того відповідачем виписано повістку №1402-01 про зобов`язання з`явитись 17.02.2025 о 09:30 год до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою проходження ВЛК.
Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).
У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
В позовній заяві позивач зазначив, що 17.02.2025 він не прибув до ТЦК для проходження ВЛК, оскільки перебував на прийомі у лікаря, про що начебто повідомив відповідача.
До матеріалів справи долучив відповідну заяву.
Проте позивачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу направлення вказаної заяви на адресу відповідача. 
Щодо посилання позивача на відсутність у ВЛК особової справи з медичними документами з архіву ТЦК, медичної справи з історією хвороб для складання об`єктивного висновку про придатність чи не придатність до військової служби, колегія суддів зазначає, що відсутність медичних документів або їх не врахування під час ВЛК - це підстава для оскарження результатів ВЛК, а не підстава для відмови від ВЛК та свідомого порушення законодавства про мобілізацію.
Крім того, позивач не був позбавлений можливості зібрати всі необхідні медичні документи та прибути до ТЦК та СП для проходження ВЛК 17.02.2025.
Доказів проходження військово-лікарської комісії позивачем відповідачу станом на 17.02.2025 надано не було, як і не було надано будь-яких медичних документів, які б свідчили про наявність у позивача хвороб, які мали б бути враховані при проходженні ВЛК.
Доводи позивача про те, що проведення його призову на військову службу може проводиться виключно територіальним центром комплектування, в якому він перебуває на військовому обліку спростовуються нормами абз. 12 п. 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою КМ України від
23 лютого 2022 р. № 154, де зазначено, що Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань: здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).
Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що спірна постанова про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за фактом відмови від проходження ВЛК прийнята правомірно.
Апеляційна скарга не містить доводів стосовно належного виконання позивачем обов`язку щодо проходження ВЛК у встановленому порядку.
Суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги враховує посилання апелянта на допущення процедурних порушень, проте вказує, що матеріали справи не містять доказів допущення таких процедурних порушень, які могли б бути достатньою правовою підставою для скасування спірної постанови.
Порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Аналогічна правова позиція щодо значимості процедурних порушень викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі №813/1790/18.
Поряд з цим, апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів стосовно належного виконання ОСОБА_1 обов`язку щодо проходження ВЛК у встановленому порядку.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати, що позивачем було дотримано вимог чинного законодавства в межах спірних правовідносин.
В контексті викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 322 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Є.О.Сорочко 

А.Ю. Коротких