ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 718/4076/23
провадження № 51-4037км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 і потерпілого ОСОБА_7 на вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 травня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2025 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023262110000255, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця с. Ставки Заліщицького району Тернопільської області,який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогочастиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 травня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за частиною першою статті 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, передбачені статтею 76 цього Кодексу: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
У задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 і ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування майнової, моральної шкоди та витрат на правничу допомогу відмовлено.
Указане кримінальне провадження було розглянуто із застосуванням положень частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 9 вересня 2023 року приблизно о 15:30, керуючи технічно справним вантажним бортовим автомобілем зі встановленим краном-маніпулятором MAN 18.225, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Н-10 сполученням «Стрий - Івано- Франківськ - Чернівці - Мамалига» у межах с. Мамаївці Чернівецького району Чернівецької області зі сторони м. Чернівців у напрямку м. Снятина Коломийського району Івано-Франківської області, на вул. Шевченка, 4-А вказаного села, порушуючи вимоги пункту 1.5, підпункту «б» пункту 2.3, пункту 10.6 Правил дорожнього руху, перед початком зміни напрямку руху, не врахував дорожньої обстановки, неправильно застосував прийоми керування транспортним засобом, не переконався, що це буде безпечно та не створить небезпеки (перешкоди) іншим учасникам дорожнього руху, розпочав поворот праворуч із крайньої лівої смуги для руху і допустив зіткнення з автомобілем «Chrysler PT Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався в крайній правій смузі для руху в напрямку від м. Чернівців до м. Снятина.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водій ОСОБА_7 та пасажир його автомобіля ОСОБА_9 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які призвели до тривалого розладу здоров`я.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 , представника цивільного позивача ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 задоволено частково, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення. Вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 травня2025 року в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 скасовано, а кримінальне провадження направлено на новий судовий розгляд у суд першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення положень кримінального процесуального закону.
Аргументуючи свої вимоги, ОСОБА_6 зазначає, що суди попередніх інстанцій, призначаючи додаткове покарання, порушили вимоги статей 50, 65 КК, принципи індивідуалізації покарання, пропорційності та гуманності, оскільки не дослідили належним чином даних про його особу, не врахували того, що він працює водієм і ця робота є єдиним джерелом доходу його сім`ї, на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей і дружина, яка має інвалідність, не зважили на відсутність обтяжуючих та наявність пом`якшуючих обставин, низький ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення і не оцінили, які соціальні наслідки для його сім`ї матиме призначення додаткового покарання.
Засуджений підкреслює, що суд встановив такі пом`якшуючі обставини як щире каяття, добровільне часткове відшкодування шкоди, позитивні характеристики з місця роботи і проживання, те, що він до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався. 
Вважає додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами надмірним і непропорційним заходом примусу. 
На переконання ОСОБА_6 , ухвала суду апеляційної інстанції в частині призначення йому покарання належним чином не мотивована і не відповідає вимогам статті 370 КПК; цей суд усупереч статтям 20, 21 КПК, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), практиці Верховного Суду не перевірив доводів апеляційної скарги, не проаналізував наданих стороною захисту доказів і, залишаючи вирок місцевого суду без змін, свого рішення не обґрунтував.
У касаційній скарзі потерпілий, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що внаслідок ДТП через грубе порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху йому було спричинено численні тілесні ушкодження, які призвели до тривалого розладу здоров`я, а транспортний засіб «Chrysler PT Cruiser» фактично знищений, тобто йому завдано істотної матеріальної та моральної шкоди.
Вказує, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання про обрання виду і розміру покарання ОСОБА_6 , визнали обставинами, які його пом`якшують, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, однак обвинувачений на досудовому розслідуванні свою вину не визнавав, намагався уникнути відповідальності за вчинене правопорушення і дій, які би свідчили про активне сприяння розкриттю злочину, не вживав.
Крім того, потерпілий стверджує, що засуджений та його захисник навмисно затягували розгляд справи, судові засідання відкладалися без поважних причин, що, на його думку, свідчить про бажання ОСОБА_6 уникнути кримінальної відповідальності.
Зауважує, що ОСОБА_6 з ним досі не примирився, будь-яких дій для цього не вчинив, взагалі не відшкодував ні матеріальну, ні моральну шкоду, а робив усе можливе, щоб уникнути такого відшкодування, що, як він вважає, не вказує про наявність щирого каяття.
Також звертає увагу на те, що на цей час у суді першої інстанції розглядається цивільний позов, пред`явлений ним до ОСОБА_6 , про відшкодування шкоди, завданої ДТП, і в цій справі останній і надалі відмовляється відшкодувати йому шкоду та вживає всіх заходів, щоб цього не робити, зокрема намагається визнати себе неналежним відповідачем.
Потерпілий вважає, що, враховуючи обставини справи, поведінку засудженого, грубе порушення ним Правил дорожнього руху, фактичне знищення транспортного засобу «Chrysler PT Cruiser», завдану шкоду його здоров`ю, небажання ОСОБА_6 примиритися та відшкодувати моральну й матеріальну шкоду, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, виправлення засудженого неможливе без ізоляції від суспільства, а застосування судами попередніх інстанцій положень статті 75 КК є немотивованим.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 заперечував проти касаційної скарги потерпілого, вважаючи її необґрунтованою, та просив задовольнити подану ним касаційну скаргу.
Прокурор у судовому засіданні підтримала касаційну скаргу потерпілого та зазначила, що вона підлягає задоволенню й заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 .
Потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_12 , потерпіла ОСОБА_9 про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Від потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_12 надійшла заява з проханням провести судове засідання за їх відсутності. 
Потерпіла ОСОБА_9 у судове засідання не з'явилася, клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від неї не надходило. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, Суд дійшов таких висновків.
Згідно із частиною другою статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього ж Кодексу.
Відповідно до положень статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених та перевірених місцевим судом у порядку частини третьої статті 349 КПК, ікваліфікація його дій за частиною першою статті 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Наведені в скарзі засудженого доводи про безпідставність призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,а також аргументи потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покараннятяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості та необґрунтоване застосування судами попередніх інстанцій положень статті 75 КК, є необґрунтованими з огляду на таке.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
За правилами статті 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша); покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина друга); покарання не має на меті завдавати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина третя).
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захисту інтересів держави й суспільства. Покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу та об`єкта посягання, тяжкості наслідків вчиненого і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, а виправлення засудженого - це певні зміни в його особистості, які утримають його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Відповідно до статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або вирішення питання про звільнення від його відбування мають межі, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення на підставі статті 414 КПК у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, які варто брати до уваги під час призначення покарання.

Призначаючи захід примусу за відповідною частиною статті 286 КК, суди мають враховувати не тільки наслідки діяння, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та дані про особу винного.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, вирішуючи питання про вид і розмір покарання  ОСОБА_6 , врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей.
Також місцевий суд зважив на обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення, добровільне часткове відшкодування завданого збитку, та не встановив обставин, які його обтяжують.
При цьому районний суд, врахувавши думки учасників судового провадження, встановлені пом`якшуючі покарання обставини, дані, які характеризують особу винного, а також допущені ним порушення Правил дорожнього руху, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Разом з тим суд першої інстанції, зваживши на наявність обставин, які пом`якшують покарання, і те, що вчинений злочин є неумисним, а обвинувачений визнав вину та зробив належні для себе висновки, дійшов переконання, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням положень статті 75 КК. 
Апеляційний суд, перевіряючи вирок місцевого суду, погодився з його висновками, зазначивши, що призначений ОСОБА_6 захід примусу та порядок його відбування (стаття 75 КК) відповідає вимогам кримінального закону.
Суд апеляційної інстанції в рішенні указав, що доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 про те, що районний суд належним чином не врахував характеру та ступеня тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, ставлення останнього до скоєного, є безпідставними.
Зокрема, апеляційний суд звернув увагу на те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку суд, з урахуванням частини другої статті 78 КК, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Водночас, покладення на останнього обов`язків, визначених статтею 76 КК, є тим засобом, що дозволить перевірити засудженого на здатність виправитися без ізоляції від суспільства.
Отже, апеляційний суд вважав, що оскільки в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_7 не наведено об`єктивних доводів, чому призначене покарання є явно несправедливим та чому виправлення і перевиховання обвинуваченого неможливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, то покликання в скарзі на неправильне застосування судом кримінального закону, що потягло невиправдану м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання, є необґрунтованими.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і Суд, оскільки обраний ОСОБА_6 захід примусу відповідає вимогам статей 50, 65-67 КК, характеру та ступеню тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення і сприятиме безпеці суспільства без надмірної ізоляції. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість, немає та відсутні мотиви для висновку про те, що за таких обставин судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення, передбачені статтею 75 КК.
Стосовно доводів потерпілого про те, що ОСОБА_6 не відшкодував спричиненої шкоди, а також не вчинив будь-яких дій для примирення, Суд вважає за необхідне зазначити таке. 
Стандарти Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) закріплюють важливу роль потерпілого у провадженні, визнаючи його право на ефективний засіб захисту, справедливий розгляд та очікування справедливості.
Разом з тим, цей суд неодноразово наголошував, що, хоч потерпілий має право бути почутим, його суб`єктивне відчуття «несправедливості» не може визначати вид і суворість покарання. Непримирення засудженого з потерпілим не є критерієм оцінки пропорційності покарання. Примирення є добровільним актом обох сторін, а не юридичним критерієм оцінки каяття. Сам факт відсутності згоди на примирення з боку однієї зі сторін не може перетворюватися на процесуальну підставу для скасування вироку або визнання покарання м`яким. 
Також Суд звертає увагу на те, що відшкодування шкоди є окремим елементом цивільної відповідальності, який не може автоматично вплинути на кримінальну санкцію. 
Як видно зі змісту рішення суду апеляційної інстанції, цивільний позов направлено на новий розгляд у порядку цивільного судочинства, що свідчить лише про недоліки його дослідження, а не про несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання. 
Стосовно доводів засудженого ОСОБА_6 про те, що призначене йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є надмірним і непропорційним заходом примусу, Суд зазначає наступне. 
Відповідно до санкції частини першої статті 286 КК поряд з основним покаранням обов`язково передбачається призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на визначений строк.
Отже, призначення цього покарання не є дискреційним правом суду, а прямо випливає з приписів кримінального закону.
Як неодноразово зазначавКасаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, за кримінальні правопорушення, передбачені частиною першою статті 286 КК, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є обов`язковим, а його незастосування є порушенням вимог закону і можливе лише за наявності виняткових обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення.
Суд підкреслює, що Правилами дорожнього руху встановлено єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.
Керування транспортним засобом, як джерелом підвищеної небезпеки, покладає на водія відповідальність за безпеку дорожнього руху. Отримуючи посвідчення водія, особа зобов`язується дотримуватися Правил дорожнього руху, усвідомлюючи, що порушення цих правил можуть завдати шкоди життю та здоров`ю інших осіб, а також призвести до адміністративної або кримінальної відповідальності.

Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ відповідно до якого держава має широку межу розсуду у визначенні кримінальної політики, особливо коли йдеться про регулювання безпеки дорожнього руху.
Таким чином, тимчасове обмеження засудженого спеціального права не є надмірним тягарем, а переслідує легітимну мету.
Суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання, дотрималися принципів законності, індивідуалізації та пропорційності.
Також слід зауважити, що додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами призначено ОСОБА_6 в мінімальних межах, передбачених санкцією частини першої статті 286 КК.
Підстав для висновку про надмірність чи необґрунтованість втручання в права засудженого Суд не встановив.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог кримінального закону, необхідним чином використали свої дискреційні повноваження та достатньо переконливо обґрунтували свої рішення.
З огляду на викладене вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно аргументованими й умотивованими і за змістом узгоджуються з приписами статей 370, 374 та 419 КПК, у них зазначено відповідні підстави й положення закону, якими керувалися ці суди, постановляючи рішення.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, засуджений і потерпілий в касаційних скаргах не навели.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційні скарги засудженого і потерпілого слід залишити без задоволення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування або зміни вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції, як про це зазначено в касаційних скаргах, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не було встановлено.

Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 і потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 травня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року - без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3